Справа № 815/3930/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 815/3930/16

адміністративне провадження № К/9901/36364/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

представників позивача Міщенка А.Л., Тіхова О.С.,

представника відповідача Олексюка Р.З.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду у складі судді Бутенка А.В. від 06 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Танасогло Т.М., суддів Бойка А.В., Яковлєва О.В. від 06 грудня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕДІС Україна» до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕДІС Україна» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Тернопільській області; далі - відповідач, Інспекція) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24 березня 2016 року №000062201.

Обґрунтовуючи позовну заяву, посилалось на безпідставність висновків Інспекції про порушення позивачем положень податкового законодавства щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість (далі - ПДВ), оскільки господарські операції по реалізації Товариством тютюнових виробів (далі - товари), під час придбання яких суми податку включені до складу податкового кредиту, є реальними та їх виконання підтверджується сукупністю відповідних доказів, тому такі товари використані у межах господарської діяльності позивача й підстави для збільшення податкових зобов`язань з ПДВ відсутні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року, позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 24 березня 2016 року №000062201.

Рішення судів обґрунтовано тим, що операції по поставці товарів між позивачем та його контрагентом (ПП «Торгівля та Дистрибьюція») є реальними, факт їх вчинення та наявність ділової мети підтверджується належними доказами, а тому, за висновком судів, позивач правомірно та у відповідності до положень статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) формував податковий кредит за операціями, що є господарською діяльністю платника податку. Суди зазначили, що висновки контролюючого органу про нереальність операцій по реалізації Товариством товарів на адресу ПП «Торгівля та Дистрибьюція» й, як наслідок, про заниження позивачем ПДВ за результатами цих операцій фактично ґрунтується лише на наданих у межах кримінального провадження поясненнях працівників контрагента, однак повідомлені ними обставини спростовуються іншими доказами, що містяться у справі.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

У доводах касаційної скарги по суті порушує питання щодо неправильного застосування судами норм податкового і пов`язаного з ним законодавства, що регулюють підстави, умови, порядок, правильність і обґрунтованість обчислення, відображення і сплату сум ПДВ. Зазначає, що операції між позивачем та його контрагентом безпідставно розцінені судами попередніх інстанцій як фактично здійснені, оскільки перевіркою встановлено, що доставка товарів повинна була здійснюватися за певними адресами, а їх отримання - відповідними працівниками контрагента, однак в межах кримінального провадження допитано одну з таких осіб, яка повідомила, що за адресою, де вона працювала, ПП «Торгівля та Дистрибьюція» займалось торгівлею б/у холодильниками, шинами та стелажами, й тютюнових виробів вона не отримувала й не відвантажувала, такі вироби не постачались; судами не враховано й обставин того, що за однією з адрес постачання знаходиться автобусна зупинка з вбудованим магазином « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить іншій особі, й складських приміщень там немає; згідно зібраної податкової інформації виявлено нереальні господарські операції з придбання/продажу товарів/послуг ПП «Торгівля та Дистрибьюція», а також встановлено відсутність його посадових осіб за податковою адресою.

За висновком контролюючого органу, оскільки перевіркою не підтверджено використання позивачем товарів для здійснення своєї господарської діяльності, під час придбання яких суми податку включені до складу податкового кредиту, Товариство зобов`язано нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ у силу вимог пункту 198.5 статті 198 ПК України.

Товариство у письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечило, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які просить залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Справу призначено до касаційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

У ході касаційного розгляду судом здійснено заміну відповідача у справі його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Тернопільській області як відокремленим підрозділом Державної податкової служби України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав касаційну скаргу, просив їі задовольнити, надавши відповідні пояснення; представники позивача проти доводів та вимог останньої заперечили, вважаючи їх безпідставними.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вказує на таке.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією за результатами проведеної планової виїзної перевірки ТОВ «ТК «Мегаполіс-Україна» (в результаті реорганізації - ТОВ «ТЕДІС Україна») з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року складено акт №749/14-09/30622522 від 24 лютого 2016 року, у якому встановлено порушення позивачем вимог, зокрема: пункту 187.1 статті 187, пункту 189.1 статті 189, пункту 198.5 статті 198 ПК України, що призвело до заниження ПДВ у вересні-грудні 2014 року на загальну суму 17658149,00 грн.

Встановлені в акті перевірки порушення мотивовані заниженням позивачем зобов`язань з ПДВ внаслідок включення до складу податкового кредиту сум податку по операціям з придбання товарів (тютюнових виробів), які в подальшому використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, адже перевіркою документально не підтверджено факту реальності здійснення господарських відносин позивача із ПП «Торгівля та Дистрибьюція» щодо реалізації таких товарів. Як на підставу для такого висновку контролюючий орган вказує на те, що згідно зібраної податкової інформації та даних досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000119 допитаний комірник ПП «Торгівля та Дистрибьюція» гр. ОСОБА_1 повідомив, що за адресою, де він працював, вказане підприємство займалось торгівлею б/у холодильниками, шинами та стелажами, тютюнових виробів він не отримував й не відвантажував, такі вироби не постачались; допитана землевпорядник Гостомельської селищної ради гр. ОСОБА_2 вказала на те, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться автобусна зупинка з вбудованим магазином « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка належить ФОП ОСОБА_3 , й складських приміщень там немає.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 24 березня 2016 року №000062201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в загальному розмірі 26487223,50 грн., у тому числі за основним платежем - 17658149 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 8829074,50 грн.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Так, згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт «а»).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як визначено підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання і податковий кредит визначаються на дату початку фактичного використання товарів/послуг, необоротних активів, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

У статті 1 Закону №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як установлено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товарів (робіт, послуг), до податкового кредиту у суб`єкта господарювання виникає у разі: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у її межах.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що у період, який перевірявся, Товариство було платником ПДВ, мало ліцензії на оптову та роздрібну торгівлю тютюновими виробами.

Реальність ж господарських операцій із придбання позивачем товару, який у подальшому поставлено ПП «Торгівля та Дистрибьюція», відповідачем не заперечується.

За висновком судів господарські операції по реалізації Товариством на адресу ПП «Торгівля та Дистрибьюція» товару (тютюнових виробів), під час придбання яких суми податку включені до складу податкового кредиту, підтверджуються всіма необхідними документами, а саме: податковими накладними, видатковими накладними, платіжними дорученнями (доказами оплати), реєстрами виданих податкових накладних, довіреностями на отримання матеріальних цінностей, товарно-транспортними накладними тощо. Вказані документи, як зазначено судами, містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону №996-XIV, тобто є первинними документами у розумінні цього Закону.

Жодних дефектів у оформленні первинних документів, складених за результатами господарських операцій, або ж відсутність відповідних необхідних документів суди не встановили.

На підтвердження наявності права у ПП «Торгівля та Дистрибьюція» продажу тютюнових виробів вроздріб та оптом, а також використання покупцем приміщень для зберігання тютюнових виробів до матеріалів справи також залучено: видані ПП «Торгівля та Дистрибьюція» ліцензії на право роздрібної та оптової торгівлі тютюновими виробами; довідки про внесення місць зберігання оптових партій тютюнових виробів до Єдиного державного реєстру за адресами: АДРЕСА_1, площею 46,9 кв.м.; АДРЕСА_2 , площею 151 кв.м. та АДРЕСА_3, площею 30,6 кв.м., а всього 228,5 кв.м.

В забезпечення виконання покупцем своїх зобов`язань за договором поставки товару між сторонами укладено договори іпотеки від 26 серпня 2014 року, від 02 вересня 2014 року, від 04 вересня 2014 року, від 18 вересня 2014 року та від 24 вересня 2014 року.

Встановлено, що на момент здійснення спірних операцій позивач та контрагент були зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ.

Судом першої інстанції викликано до суду та допитано як свідка працівника контрагента ОСОБА_1 , на пояснення якого посилався відповідач, й така особа підтвердила суду, що особисто приймала тютюнові вироби в палетах від представників позивача кожного тижня, починаючи з серпня 2014 року до вересня 2015 року, видавала довіреності, підписані директором підприємства, розписувалась в накладних, брала участь у розвантаженні; зазначила, що поставки припинили в вересні 2015 року у зв`язку із закінченням дії ліцензії. Зазначене також підтверджується письмовими поясненнями цієї особи від 05 лютого 2016 року, засвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М.

Здійснення господарських операцій, як установили суди, також підтверджена в ході допиту як свідка колишнього керівника ПП «Торгівля та Дистрибьюція» ОСОБА_4 , яка пояснила, що договір з позивачем дійсно укладався 01 серпня 2014 року й підписувала цей договір особисто, на підприємстві працювало 10 осіб, які спочатку займались роздрібною, а потім оптовою торгівлею тютюновими виробами, мали 3 місця зберігання продукції, в одному з яких вона особисто подавала заявки, оформляла первинну документацію та приймала товар; зазначила, що оплата за поставлений товар здійснювалась виключно безготівковими платежами з відстрочкою на 6 днів, поставки відбувались кожного дня до закінчення терміну дії ліцензії на оптову та роздрібну торгівлю тютюновими виробами. Такі ж обставини підтверджуються й письмовими поясненнями цієї особи від 07 квітня 2016 року, засвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М.

Окрім того судом першої інстанції викликано до суду та допитано як свідка ОСОБА_5 , який працював менеджером по збуту у позивача. Вказана особа пояснила, що з ПП «Торгівля та Дистрибьюція» працювали з серпня 2014 року по вересень 2015 року, замовлення приймались електронною поштою, поставки здійснювались наступного дня після отримання замовлення власним автотранспортом; ОСОБА_5 зазначив, що особисто формував видаткові накладні, подорожні листи, товарно-транспортні накладні, здійснював контроль своєчасності оплати за поставлену продукцію у безготівковій формі.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їх представників. Показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертизи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (частина перша статті 70 КАС України у згаданій вище редакції).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що господарські операції між позивачем та ПП «Торгівля та Дистрибьюція» документально підтверджені та фактично проведені; відповідачем - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини другої статті 71 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, якщо він заперечує проти адміністративного позову, в ході розгляду справи не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували здійснення таких операцій, свідчили б про відсутність у позивача відповідних розрахункових та інших первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами бухгалтерського обліку, або ж невідповідності їх вимогам Закону №996-XIV, як наслідок, не доведено порушення Товариством установленого законодавством порядку формування відповідних сум податкового кредиту з ПДВ.

Загалом, як встановлено судами в ході розгляду справи, висновок контролюючого органу про нереальність операцій між позивачем та ПП «Торгівля та Дистрибьюція» й, як наслідок, про порушення Товариством правил формування податкового кредиту здійснено без аналізу господарських операцій та первинної документації й по суті такий ґрунтується лише на наданих у межах кримінального провадження поясненнях гр. ОСОБА_1 , однак такі обставини спростовані ним у ході судового розгляду.

Водночас кримінальне провадження, внесене 24 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 209, частиною третьою статті 212, частинами першою та другою статті 364 Кримінального кодексу України, наявністю якого власне й обґрунтовував контролюючий орган свою позицію, закрито 10 листопада 2020 року постановою старшого слідчого з особливо важливих справ 4-го відділу кримінальних проваджень слідчого управління Офісу великих платників податків ДФС на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, тобто у зв`язку із відсутністю ознак кримінальних правопорушень.

В обсязі встановлених у цій справі конкретних фактичних обставин, описаних вище, Верховний Суд вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні згаданих вище норм матеріального права й доводи касаційної скарги не спростовують мотивів, покладених судами в основу оскаржуваних рішень.

Відповідач на обґрунтування своїх вимог не зазначив, у чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права (неправильно розтлумачено закон або застосовано закон, який не підлягав застосуванню, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню) чи порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, що призвело до постановлення незаконних судових рішень.

У касаційній скарзі не наведено інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в акті перевірки, запереченні на позовну заяву та апеляційній скарзі, з урахуванням яких суди вже надавали оцінку встановленим обставинам справи. По суті доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки установлених обставин.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що обставини неправильного застосування судами норм матеріального права або ж порушення процесуальних норм не підтвердилися, підстави для задоволення касаційної скарги податкового органу відсутні.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

СуддіС.С. Пасічник І.А. Васильєва В.П. Юрченко