Справа № 640/10854/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, треті особи: Колективне сільськогосподарське підприємство "Ягубець", Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, треті особи: Колективне сільськогосподарське підприємство "Ягубець", Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу Регіонального відділення №13-АПК від 04.12.2015 «Про припинення юридичної особи».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивачів подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що в результаті прийняття оскаржуваного наказу позивачі втратили право на отримання земельної ділянки (паю) земель ДП «СГП «Якубець» в порядку ст.25 Земельного кодексу України. Апелянт зазначив, що оскаржуваний наказ є таким, що перешкоджає реалізації права позивачів на здійснення приватизації земельної ділянки в порядку ст.25 Земельного кодексу України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях зазначило, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

08.02.2021 року до суду від представника апелянта надійшло клопотання про долучення доказів по справі.

09.02.2021 року на адресу суду від представника позивачів надійшло клопотання про розгляд справи без участі апелянтів та його представника.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі є жителями села Ягубець, Христинівського району Черкаської області та колишніми працівниками ДП «Сільськогосподарське підприємство «Ягубець».

Відповідно до Протоколу Відкритих Загальних зборів працівників та пенсіонерів ДП «СГП «Ягубець» від 27.10.2015, вирішено: 1) роздержавити та приватизувати землі ДП «СГП «Ягубець» та звернутись з клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель ДП «СГП «Ягубець»; 2) при приватизації земель ДП «СГП «Ягубець» у списки осіб, що мають право на земельну частку (пай) включити працівників та пенсіонерів ДП «СГП «Ягубець», працівників державних і комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території Ягубецької сільської ради в порядку, визначеному ст.25 Земельного кодексу України.

Відповідно до п.189 Додатку до вказаного клопотання ОСОБА_2 включено до списку осіб, які мають право на отримання паю.

На час проведення приватизації майна ДП «СП «Ягубець», ОСОБА_1 не була працівником / пенсіонером підприємства, а тому їй було відмовлено у включенні до списку осіб, які мають право на частку майна ДП СГП «Ягубець», що викладено в Протоколі №3 від 06.04.2016, затвердженому Загальними зборами членів КСП «Ягубець».

На підставі наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області від 03 грудня 2015 року № 12-АПК та з урахуванням наказу регіонального відділення Фонду Державного майна України по Черкаській області від 25 вересня 2014 року № 7-АПК і рішення загальних зборів членів трудового колективу державного підприємства «СГП «Ягубець» про приватизацію підприємства, було прийнято рішення про перетворення об`єкта державної власності - державного підприємства «СГП «Ягубець» у колективне сільськогосподарське підприємство «Ягубець», яке визнано правонаступником всіх майнових прав і зобов`язань державного підприємства «СГП «Ягубець».

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області від 04 грудня 2015 року № 13-АПК припинено юридичну особу - державне підприємство «СГП «Ягубець» шляхом перетворення у колективне сільськогосподарське підприємство «Ягубець», а наказом від 04 грудня 2015 року № 14-АПК затверджено передавальний акт майна єдиного майнового комплексу.

12 лютого 2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи ДП «Сільськогосподарське підприємство «Ягубець».

У позовній заяві позивачі вказують, що до прийняття оскаржуваного наказу регіонального відділення Фонду державного майна України у Черкаській області рішення трудового колективу ДП «Сільськогосподарське підприємство «Ягубець» щодо приватизації земель підприємства в порядку ст. 25 ЗК України не приймалося і на порядок денний не виносилося. В порушення вимог ч. ч. 1, 5 ст. 25 ЗК України земельні ділянки ДП «Сільськогосподарське підприємство «Ягубець» їм не були передані.

На думку позивачів, у зв`язку із прийняттям відповідачем оскаржуваного наказу вони втратили гарантоване їм законом право на отримання земельної частки /паю/ земель ДП «Сільськогосподарське підприємство «Ягубець» в порядку статті 25 ЗК України з підстав, що не залежали від їх волі або дій, тому даний наказ є таким, що перешкоджає реалізації прав позивачів на отримання ними земельних ділянок внаслідок приватизації землі ДП «СГП «Ягубець».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходів з того, що наказ Регіонального відділення від 04 грудня 2015 року №13- АПК «Про припинення юридичної особи», прийнятий у межах та у спосіб, встановлений законом і ніяким чином не порушує прав позивачів на отримання земельної частки (паю) земель державного підприємства при приватизації землі.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Передусім слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом частин першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають унаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

При цьому адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Водночас відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

Досліджуючи питання наявності чи відсутності порушення прав, свобод чи інтересів позивачів з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95 (далі - Указ №720/95) паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України (далі -ЗК України) визначено, що громадянам - власникам земельних часток паїв за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Пунктом 8 Перехідних Положень ЗК України визначено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Згідно з частиною п`ятою статті 25 ЗК України, особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Частинами десятою та одинадцятою наведеної статті визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками регулює Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-ІV від 05 червня 2003 року (тут і далі по тексту - Закон № 899-ІV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зазначений закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земельних часток (паїв) за відповідними сертифікатами на землю, що належала на праві колективної власності колективними сільськогосподарським підприємствам тощо.

Частиною першою та другою статті 3 Закону № 899-ІV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Статтею 5 Закону № 899-ІV передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

В частині 1 статті 9 Закону № 899-ІV вказано, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Відповідно до роз`яснень у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, питання щодо розмежування компетенції районних державних адміністрацій та центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту, вирішується в залежності від форми власності такої земельної ділянки.

Так, на етапі, коли землі колективної форми власності колишнього КСП ще не розподілені в повному обсязі, у разі якщо такі землі знаходяться за межами населеного пункту, то питання особі належної їй земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Лише у випадку відсутності необхідної землі колективної власності така земля виділяється із земель державної або комунальної власності органами, визначеними статтею 122 ЗК України.

В даному випадку, судом встановлено, що на час проведення приватизації позивачка ОСОБА_1 не була працівникамиом підприємства, а тому їй відмовлено у включенні до списку осіб, які мають право на частку майна ДП «СГП «Ягубець».

Позивач ОСОБА_2 є власником частки у майні КСП «Ягубець» та перебуває у списку осіб на паювання землі.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що Фонд державного майна України та його територіальні органи, відповідно до Закону України «Про Фонд державного майна України», ст.122 Земельного кодексу України, не відносяться до органів державної влади (місцевого самоврядування), що здійснюють передачу земельних ділянок у власність чи користування та не приймають участі у приватизації земель державних сільськогосподарських підприємств у порядку, передбаченому статтями 25, 118 Земельного Кодексу України.

Стосовно доводів апелянта про те, що оскаржуваний наказ Регіонального відділення від 04 грудня 2015 року №13- АПК «Про припинення юридичної особи» порушує права позивачів на отримання землі при приватизації землі державного сільськогосподарського підприємства, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статей 107-109 Цивільного кодексу України, статті 59 Господарського кодексу України, статті 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" від 14.02.1992 №2114-XII, при реорганізації до новоствореного підприємства переходять майнові права і обов`язки колишнього підприємства в обсязі, що відповідає виду реорганізації.

В даному випадку законність переходу права постійного користування земельною ділянкою Колективному сільськогосподарському підприємству «Ягубець» була предметом розгляду у справі за адміністративним позовом Колективного сільськогосподарського підприємства «Ягубець» до відділу Держгеокадастру у Христинівському районі, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 по справі №823/1619/16, залишеним без змін постановами Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2018 і Верховного Суду від 10.07.2018, адміністративний позов КСП «Ягубець» задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано висновок відділу Держгеокадастру у Христинівському районі Черкаської області від 21 жовтня 2016 року до проекту землеустрою щодо приватизації земель ДП «СГП «Ягубець», розташованих в адміністративних межах Ягубецької сільської ради Христинівського району Черкаської області. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути у визначені законом строки проект землеустрою щодо приватизації земель ДП «СГП «Ягубець», розташованих в адміністративних межах Ягубецької сільської ради Христинівського району Черкаської області та погодити у передбачений законом спосіб.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що під час перетворення ДП «СГП «Ягубець» в КСП відбулося правонаступництво у тому числі, право постійного користування земельними ділянками.

Доказів того, що внаслідок прийняття наказу Регіонального відділення від 04.12.2015 №13-АПК «Про припинення юридичної особи» відбулись зміни або припинення будь-яких прав та інтересів позивачів, матеріали справи не містять.

Також позивачами не було надано й доказів того, що оскаржуваний наказ перешкоджає реалізації прав позивачів на отримання ними земельних ділянок внаслідок приватизації землі ДП «СГП «Ягубець».

Враховуючи те, що оскаржуваний наказ не є актом індивідуальної дії по відношенню до позивачів та не є нормативним (регуляторним) актом, який впливає на земельні права позивачів, колегія суддів дійшла висновку, що наказ Регіонального відділення від 04 грудня 2015 року №13-АПК «Про припинення юридичної особи», прийнятий у межах та у спосіб, встановлений законом і не порушує законних прав та інтересів позивачів.

Враховуючи викладені обставини у сукупності колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) позовній заяві та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивачів не містить.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І.В. Федотов

А.Ю. Коротких