Справа № 473/108/21
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 473/108/21

Головуючий в І інстанції: Лузан Л.В.
Дата та місце ухвалення рішення: 16.01.2021 р. м. Вознесенськ

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2021 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому позивач просив: продовжити термін тримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2021 року позов задоволено. Продовжено строк затримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на строк, необхідний для його ідентифікації та забезпечення примусового видворення, але не більше, ніж на шість місяців, тобто до 18.07.2021 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Представником позивача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а судове рішення без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що представниками прикордонної служби Словацької республіки був виявлений та затриманий ОСОБА_1 , який 08.07.2020 року в складі групи осіб поза пунктом пропуску перетнув державний кордон з України в Словацьку республіку, ділянка відповідальності віпс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » впс «Великий Березний». Останній, який ідентифікував себе, як громадянин Народної республіки Бангладеш, відповідно до Угоди про реадмісію осіб, 18.07.2020 року о 14 год. 15 хв. був переданий працівникам прикордонної служби України в пункті пропуску «Малий Березний».

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2020 року у справі № 308/7050/20 затримано відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Також, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Згідно матеріалів справи та витребуваних судом апеляційної інстанції доказів, 21.07.2020 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України був направлений лист до Департаменту консульської служби МЗС України, в якому останній вказав, що направляє та просить доручити Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення Чопського прикордонного загону щодо ідентифікації та документування затриманого в адміністративному порядку іноземця, у якого відсутні документи, що посвідчують особу, та який назвався громадянином Бангладеш - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, на вимогу суду апеляційної інстанції, позивачем надано копію листа МЗС України від 05.08.2020 року щодо направлення Посольству України в Республіці Польща звернення Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо необхідності ідентифікації та документування відповідача у справі.

Крім того, в матеріалах справи наявні копії листів Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22.09.2020 року, від 10.11.2020 року та від 09.12.2020 року до Департаменту консульської служби МЗС України щодо доручення Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення щодо ідентифікації та документування затриманих іноземців, в тому числі, ОСОБА_1 .

Доказів отримання вказаних листів Департаментом консульської служби МЗС України та Посольством України в Республіці Польща позивачем до суду не надано.

Посилаючись на те, що шестимісячний термін утримання відповідача в пункті тимчасового тримання іноземців, які незаконно перебувають на території України, визначений п. 11 ст. 289 КАС України, закінчується 18.01.2021 року, а також наявність умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, а саме відсутність співпраці з боку відповідача, що перешкоджає одержати інформацію щодо країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи та організації примусового видворення за межі території України, позивач звернувся до суду з даним позовом про продовження терміну тримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано дійсного паспортного документа органу охорони державного кордону, в тому числі з метою виконання вимог щодо його ідентифікації та перевірки достовірності даних щодо особи, що в свою чергу не дає змогу встановити дійсну наявність такого документа та, як наслідок можливості останнього самостійно залишити територію України.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що в судовому засіданні підтвердився факт відсутності з боку відповідача необхідної співпраці під час процедури його ідентифікації, оскільки останній не надав усю необхідну інформацію про себе та документально (або іншим чином) її не підтвердив.

Також, суд першої інстанції зазначив, що позивачем вживались заходи з метою ідентифікації відповідача шляхом надсилання відповідних запитів, проте, у встановлений строк відповідні відомості за запитами на отримання інформації на адресу позивача не надійшли, що свідчить про те, що у розпорядженні військової частини відсутні належні дані, необхідні для проведення ідентифікації громадянина іншої держави.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що не завершення процедури ідентифікації особи відповідача є підставою для продовження строку його затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - КАС України).

Так, за правилами ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

При цьому, відповідно до вимог ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Також, частиною 12 статті 289 КАС України визначено, що про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В заявленому у даній справі позові Військова частина НОМЕР_1 просить продовжити термін тримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації.

При цьому, в обґрунтування заявленого позову позивач послався на те, що шестимісячний термін утримання відповідача в пункті тимчасового тримання іноземців, які незаконно перебувають на території України, визначений п. 11 ст. 289 КАС України, закінчується 18.01.2021 року, а також позивач вказав на наявність умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, а саме відсутність співпраці з боку відповідача, що перешкоджає одержати інформацію щодо країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи та організації примусового видворення за межі території України.

Разом з цим, на запит суду апеляційної інстанції, у відзиві на апеляційну скаргу, позивачем повідомлено, що відносно відповідача у даній справі не приймалось рішення про примусове повернення та позов щодо примусового видворення відносно відповідача не подавався.

За таких обставин, посилання позивача у позовній заяві, як на підставу для продовження строку затримання відповідача, на неможливість забезпечення примусового видворення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки фактично відносно відповідача процедура примусового видворення не здійснюється.

Також, оскільки відносно відповідача процедура примусового видворення не здійснюється, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в резолютивній частині судового рішення помилково послався на мету затримання відповідача - забезпечення примусового видворення.

Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції, як на підставу для продовження строку затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , на неможливість ідентифікації відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів наголошує, що порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання регламентовано Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 року за № 806/21119).

Згідно пункту 1 розділу 6 «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» наведеної Інструкції, якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Однак, вирішуючи справу та задовольняючи заявлений позов, судом першої інстанції не було враховано, що позивачем не надано жодного доказу щодо вжиття заходів щодо ідентифікації та документування відповідача, а саме щодо направлення до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця або через Департамент консульської служби МЗС запитів із долученням до них кольорових фотокарток відповідача, заповненої анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що надані позивачем та наявні в матеріалах справи листи від 22.09.2020 року та від 10.11.2020 року, які ним направлялись до Департаменту консульської служби МЗС України щодо доручення Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення щодо ідентифікації та документування затриманих іноземців містять в якості додатків лише копії цих листів, викладені англійською мовою, а у листі від 09.12.2020 року в якості додатків визначено - «заяви» (без будь-якої додаткової ідентифікації).

Більш того, колегія суддів наголошує, що доказів отримання вказаних листів Департаментом консульської служби МЗС України та Посольством України в Республіці Польща в матеріалах справи не міститься.

При цьому, судом апеляційної інстанції витребувані наведені докази, проте, позивачем надано лише копію листа МЗС України від 05.08.2020 року щодо направлення Посольству України в Республіці Польща звернення Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 21.07.2020 року щодо необхідності ідентифікації та документування відповідача у справі.

В свою чергу, доказів щодо отримання Департаментом консульської служби МЗС України інших звернень та направлення їх Посольству України в Республіці Польща до суду не надано.

Крім того, лист (звернення) від 21.07.2020 року, що направлялось позивачем до Департаменту консульської служби МЗС України та в подальшому направлено МЗСУ, наведеним вище листом від 05.08.2020 року, Посольству України в Республіці Польща про ідентифікацію та документування відповідача містить в якості додатків копію цього листа, інших додатків наведений лист не містить.

Також, колегія суддів наголошує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2020 року у справі № 308/7050/20 затримано відповідача у справі з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Однак, протягом вказаних шести місяців позивачем було складено лише чотири листа до Департаменту консульської служби МЗС України щодо доручення Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення щодо ідентифікації та документування затриманих іноземців, зокрема, відповідача, при цьому, з порушенням вимог вказаної Інструкції від 23.04.2012 року № 353/271/150 без долучення до цих листів кольорових фотокарток відповідача, заповненої анкети визначеного консульською установою зразка та зазначенням інших відомостей про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Також, за змістом матеріалів справи, протягом наведених шести місяців фактично лише одне звернення Чопського прикордонного загону щодо необхідності ідентифікації та документування відповідача було направлено МЗС України до Посольства України в Республіці Польща, при цьому, так само за відсутності відповідних додатків до нього.

За таких обставин, доводи позивача щодо вжиття належних заходів для забезпечення ідентифікації відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Що стосується посилань позивача на відсутність співпраці з боку відповідача, що перешкоджає одержати інформацію щодо країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи та організації примусового видворення за межі території України, колегія суддів зазначає, що у даній справі позов подано до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, усі звернення позивача до МЗС України складені відносно, зокрема, громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, згідно матеріалів справи, дані щодо громадянської належності відповідача, його П.І.Б., дата та рік народження повідомлені відповідачем особисто. В свою чергу, в заявленому позові позивачем не зазначається, в чому саме виразилась відсутність співпраці з боку відповідача, що перешкоджає одержати інформацію щодо країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи та організації примусового видворення за межі території України, які саме дії додатково має вчинити відповідач для співпраці з позивачем, які дані має надати.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи, наприклад, обов`язку скласти протокол або повідомити близьких особи, або як в даному випадку забезпечити участь перекладача та адвоката у разі необхідності.

У п. 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08), вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд наголосив, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Крім того, у рішенні «Кім проти Росії» від 17.07.2017 року Європейський суд з прав людини зазначив, що параграф 1 (f) статті 5 Конвенції не вимагає, щоб утримання під вартою розглядалося як розумно необхідне, наприклад, для запобігання правопорушення або втечі. Будь-яке позбавлення волі на підставі другої частини параграфа 1 (f) статті 5 буде обґрунтовано, якщо вживаються заходи щодо депортації або екстрадиції. Якщо ці заходи не супроводжуються особливою ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим згідно з параграфом 1 (f) статті 5 (§ 113 постанови від 15.11.1996 року по скарзі «Chahal проти Великобританії»). Для того, щоб не стати довільним, позбавлення волі на підставі параграфа 1 (f) має бути сумлінним. Воно повинно бути тісно пов`язане з підставою позбавлення волі, на яке посилається Уряд. Місце і умови утримання під вартою повинні бути відповідними. Тривалість утримання під вартою не повинна перевищувати те, що розумно вимагається для досягнення мети (§ 164 судові рішення Великої палати за скаргою «А. та інші проти Сполученого Королівства», ECHR 2009).

Європейський суд вказав, що заявник перебував в ув`язненні в період виконання постанови про його видворення в цілому протягом двох років і десяти днів. Схоже, що єдині заходи, прийняті російською владою в цей період часу, представляли собою написання п`яти листів з проханням про видачу заявнику проїзного документа в Посольство Узбекистану в Москві. Дійсно, російська влада не могли змусити Посольство видати такий документ. Разом з тим, ніщо не свідчить про те, що вони рішуче займалися цим питанням або пробували вступити в переговори з узбецькою владою з метою прискорити видачу необхідного документа (§ 77 постанови від 12 лютого 2013 року до скарзі № 58149/08 «Amie і інші проти Болгарії», § 73 постанови від 11 лютого 2010 року за скаргою № 31465/08«Raza проти Болгарії», § 56 постанови від 26 листопада 2009 року по скарзі № 8256/07«Tabesh проти Греції », § 66 постанови від 27 липня 2010 року за скаргою № 24340/08 «Louled Massoud проти Мальти»).

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що позивачем не надано доказів щодо прийняття рішення про примусове повернення відповідача, звернення із позовом про примусове видворення відповідача, а навпаки визначено, що такого рішення не приймалось та позов не подавався, а також позивачем не надано доказів щодо вжиття заходів щодо ідентифікації та документування відповідача в установленому порядку, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення позову та продовження строку затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 271, 289, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 11.02.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька