Справа № 420/14501/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 за результатом якого позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року;

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 після прийняття рішення Військовою частиною НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 30.11.2020 року.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 по справі №420/7868/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 задоволено частково, зокрема Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2019 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 по справі №420/7867/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 задоволено частково, зокрема Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 після прийняття рішення військовою частиною НОМЕР_2 про нарахування індексації грошового забезпечення, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. На виконання зазначених рішень військова частина НОМЕР_3 здійснила нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік 20.11.2020 року. Таким чином позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення лише 20.11.2020 року. Водночас Військова частина НОМЕР_2 не прийняла рішення про нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року (по час повного розрахунку). Військова частина НОМЕР_3 відповідно не нарахувала та не виплатила позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року (по час повного розрахунку).

Зазначену бездіяльність позивач вважає протиправною..

Ухвалою суду від 22.12.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника інформаційно-аналітичного відділу оперативного управління штабу військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №118 від 19.06.2019 року, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

До дня виключення позивача зі списку особового складу, Військова частина НОМЕР_3 не здійснила з ОСОБА_1 розрахунок за усіма видами забезпечення, зокрема з фінансового забезпечення.

ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення своєчасно виплачена не була за період з 01.01.2016 р. по 01.03.2018р.

ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік, передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 по справі №420/7868/20 задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2019 року. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 по справі №420/7867/20 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 після прийняття рішення військовою частиною НОМЕР_2 про нарахування індексації грошового забезпечення, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання зазначених рішень військова частина НОМЕР_3 здійснила нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік 20.11.2020 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та не спростовується відповідачами.

25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку під час затримки розрахунку (а.с.22-23), у якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 23.04.2020 року.

Позивач зазначає, що Військова частина НОМЕР_2 не прийняла рішення про нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року (по час повного розрахунку). Військова частина НОМЕР_3 відповідно не нарахувала та не виплатила позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року (по час повного розрахунку).

Зазначену бездіяльність позивач вважає протиправною.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

У справі, що розглядається, в день звільнення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку та індексацію грошового забезпечення.

У подальшому рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 по справі №420/7868/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. та рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 по справі №420/7867/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 рік. Рішення суду набрало законної сили.

Зазначені суми виплачувались позивачеві до 20.11.2020 року включно, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

При цьому, факт проведення виплати грошового забезпечення військовослужбовця саме 20.11.2020 року відповідачем не оспорюється.

Отже, за встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, суд враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З метою реалізації Закону "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок).

Згідно норм абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт).

Тому, подією, з якою пов`язане вчинення відповідачем дій щодо нарахування позивачу суми компенсації невикористаної щорічної додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, є виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу наказом від 19.06.2019 № 118 суд дійшов висновку, що при здійсненні розрахунку суми компенсації повинна бути врахована саме середньоденна заробітна плата позивача останніх двох календарних місяців роботи, що передують його звільненню - квітень та травень 2019 року.

При цьому, судом встановлено, що з 01.01.2015 року військова частина НОМЕР_2 була зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_3 та відповідно до цього військова частина НОМЕР_3 відпрацьовує та надає всі фінансові розрахунки та в подальшому, на підставі виданого наказу командира військової частини НОМЕР_2 здійснює нарахування та виплату грошей.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року; визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_3 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_3 після прийняття рішення Військовою частиною НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 30.11.2020 року.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» розподіл витрат у відповідності до статті 139 КАС України не здійснюється.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року;

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 20.11.2020 року;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) після прийняття рішення Військовою частиною НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 р. по 30.11.2020 року.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Єфіменко

.