Справа № 120/4734/20-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

10 лютого 2021 р. Справа № 120/4734/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що він починаючи з 20.03.2003 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак тривалий час підприємницьку діяльність не здійснював, оскільки з 2015 по 2017 він проходив військову службу за контрактом і єдиний внесок за позивача сплачував роботодавець. Також позивачем зазначено про те, що в листопаді 2019 відбулась державна реєстрація припинення його підприємницької діяльності. Однак, відповідачем винесено оскаржувану вимогу від 12.05.2020 за №Ф-30-У, за якою його зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в розмірі 8490,84 грн. за 2017 рік.

Вважаючи дану вимогу від 12.05.2020 року протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 14.09.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

23.11.2020 позивачем подано матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 30.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позов.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позову, в якому останній заперечує щодо задоволення позову. Зазначає, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідач зауважує, що позивач, як фізична особа-підприємець, був взятий на податковий облік 20.03.2003, однак відповідний єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, всупереч Закону № 2464-VI не сплачувався. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закон № 2464-VI у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Так, відповідач зазначає, що згідно з даними інтегрованої картки платника (ІКП) "71040000" ФОП ОСОБА_1 нараховано суму єдиного соціального внеску: 8448 грн. - за 2017 рік. Таким чином, на думку відповідача оскаржувана вимога є правомірною та не підлягає скасуванню.

Крім того у своєму відзиві відповідач вказує що позивачем пропущено 10-денний строк оскарження вимоги, оскільки рішення про розгляд скарги позивача датоване 06.07.2020, а до суду він звернувся лише 04.09.2020.

Ухвалою суду від 28.01.2021 витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо сплати страхових внесків за період 2016 та 2017 років.

05.02.2021 на адресу суду надійшли витребувані судом докази.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 20.03.2003, а 22.01.2019 прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності позивача.

Як зазначає позивач, у період з 11.03.2015 по 24.12.2017 він проходив військову службу за контрактом та в період з 08.11.2015 по 11.12.2015 проходив службу в зоні проведення АТО.

Дані обставини підтверджуються копією дубліката військового квитка серії НОМЕР_2 від 19.02.2015 та посвідченням ветерана війни-інваліда війни 3 групи серії НОМЕР_3 від 20.02.2018 в матеріалах справи.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) № 345 від 24.12.2017 старшого прапорщика військової служби за контрактом ОСОБА_1 , головного старшину зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частина НОМЕР_4 наказом від 26.12.2017 № 194-рс звільнено у запас на підставі пп. «б» п. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 24.12.2017 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Як свідчать обставини справи, відповідно до інформації інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету "71040000" (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) позивачу загальним підсумком обліковано заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 8448 грн. за 2017 рік. по терміну сплати до 09.02.2018.

Крім того, згідно рішення податкового органу від 18.03.2020 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, позивачу нарахована пеня в сумі 42,84 грн.

Контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2020 за № Ф-30-У, якою визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 8490,84 грн.

Сума пені в розмірі 43 грн. була самостійно сплачена позивачем 08.05.2020.

Таким чином, станом на 15.12.2020 за позивачем рахується борг по єдиному внеску в сумі 8447,84 грн.

Вказана вимога була направлена на адресу ФОП ОСОБА_1 та отримана позивачем 22.05.2020, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи.

Позивач, не погоджуючись із вимогою про сплату боргу від 12.05.2020 оскаржив її в адміністративному порядку до податкового органу центрального рівня, за наслідком чого Державна податкова служба України 06.07.2020 прийняла рішення № 21071/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги, яким залишили без змін вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2020 № Ф-30-У, а скаргу позивача від 12.06.2020 без задоволення.

Позивач вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30-У від 12.05.2020 протиправною та такою що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до п. 9 примітки 2 ч. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» під час особливого періоду, визначеного Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", якщо вони не є роботодавцями.

Зазначає, що відповідно до п. 7 абзацу 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом МФУ від 20.04.2015 № 449, мобілізовані підприємці на весь строк їх військової служби звільняються від виконання обов`язків платника єдиного внеску, якщо вони не є роботодавцями, з першого календарного дня місяця призову на військову службу під час мобілізації платника до останнього календарного дня місяця, в кому платника було демобілізовано або звершеного його лікування (реабілітацію).

У зв`язку з вищевикладеним, позивач вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, що порушує його права, тому і звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI)

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 (провадження № К/9901/28514/19).

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично діяльності не здійснюють, не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Однак, у постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19 (провадження № К/9901/28514/19) Верховним Судом сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону від 08.07.2010 № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, на думку суду касаційної інстанції, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За встановленими судом обставинами, позивач в період з березня 2015 року по грудень 2017 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині Польова пошта НОМЕР_5 , що не заперечується сторонами.

Так, з червня 2016 року по грудень 2017 за позивача страхові внески сплачував роботодавець, у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5).

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено та відповідачем не надано суду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України, обставини відсутності у позивача протягом 2017 року доходу від власної господарської діяльності, окремо від доходів, отриманих під час проходження служби за контрактом не підлягають доказуванню.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2017 рік), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась щодо застосування правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви N 23759/03 та N 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Щодо посилань позивача на положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», згідно якого під час особливого періоду, визначеного Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від сплати страхових внесків, то суд ставиться критично, адже позивач не був мобілізований, а проходив військову службу за контрактом, що не є тотожними поняттям.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строків звернення до суду з адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Так, відповідач у своєму відзиві зазначає, що рішення про розгляд скарги, яким залишено без змін оскаржувану вимогу, датоване 06.07.2020, однак позивач звернувся до суду 04.09.2020, тобто, на думку відповідача, з пропуском 10-денного терміну на звернення.

Однак, суд відхиляє доводи відповідача, адже останній ототожнив строк оскарження самої вимоги про сплату боргу з рішенням за наслідком розгляду скарги.

Так, відповідно до п. 56.1 ст. 56 Податкового Кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п. 56.3 ПК України, скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Тобто законодавцем визначено порядок дій у разі незгоди у рішенням контролюючого органу шляхом оскарження такого рішення у 10-денний строк в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, позивач скористався своїм правом і оскаржив вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2020 за №Ф-30-У в адміністративному порядку, шляхом подання скарги до контролюючого органу вищого рівня.

Однак, за наслідком розгляду скарги, ДПС України прийнято рішення, датоване 06.07.2020, про залишення без задоволення такої скарги, а податкової вимоги про сплату боргу без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отримавши рішення про результати розгляду скарги, з яким позивач не погодився, скористався своїм правом та у тримісячний строк, визначений ч. 4 ст. 122 КАС України, а саме 08.09.2020, звернувся до суду з цим позовом.

Тому, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду та зазначає, що питання про пропущення позивачем строків звернення та залишення позову без розгляду окремо не вирішується, оскільки не оформлене відповідним клопотанням, як того вимагають положення КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Частинами першою та другою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтримку правомірності своєї позиції, суд приходить до переконання, що позивачу без законних підстав здійснено нарахування єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю, а вимога № Ф-30-від 12.05.2020 є протиправною та підлягає скасуванню.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Вінницькій області № Ф-30-У від 12.05.2020 року про сплату боргу (недоїмки).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Рішення в повному обсязі складено: 10.02.2021 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна