Справа № 299/3459/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 299/3459/17 пров. № А/857/9798/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання: Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17 червня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Леньо В.В., час ухвалення судового рішення 13 год 34 хв у м. Виноградові, дата складення повного тексту судового рішення 23 червня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, голови Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області (далі Теківська сільська рада, відповідач-1), голови Теківської сільської ради (далі голова сільської ради, відповідач-2), в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Теківського сільського голови №35-к від 06.10.2017 «Про звільнення з посади спеціаліста-землевпорядника сільської ради», поновити його на посаді спеціаліста-землевпорядника сільської ради та стягнути з Теківської сільської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов мотивований тим, що оспорюване розпорядження видане на підставі рішень сільської ради, які були оскаржені ним в судовому порядку. Крім того, при його звільненні не було дотримано вимог трудового законодавства в частині пропозицій іншої посади, переважного права та погодження звільнення з профспілковою організацією.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17.06.2020 позов було задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Теківська сільська рада подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з відсутністю вакантних посад, які позивач міг зайняти з урахуванням кваліфікаційних вимог, зокрема, освіти, у сільської ради була відсутня можливість запропонувати йому для переведення посаду спеціаліста-юриста. Стосовно висновків про переважне право на залишення на роботі, вказує на не відповідність вакантній посаді спеціаліста-юриста за кваліфікаційними вимогами, зокрема, освіта, досвід роботи, спеціальні знання та вміння.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Позивач та його представник не з`явилися в судове засідання, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи.

З урахуванням наведеного вище, керуючись ч.3 ст.304, ч.2 ст.313 КАС України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати судовий розгляд за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів Рацина Ю.Ю., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 03.01.2006 ОСОБА_1 був переведений на посаду землевпорядника сільської ради. Вказана обставина підтверджується записами трудової книжки позивача.

Рішенням Теківської сільської ради №220 від 23.06.2017 було затверджено структуру і чисельність апарату сільської ради.

Цього ж дня, сільською радою було прийнято рішення №221, яким затверджено штатний розпис станом на 26.05.2017, у якому відсутня посада спеціаліста-землевпорядника.

Відповідно до рішення сільської ради №220 від 23.06.2017, у зв`язку з реорганізацією структури апарату було затверджено штатний розпис працівників апарату ради, 26.06.2017 позивача було повідомлено про майбутнє звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Не погодившись з прийнятими сільською радою рішеннями, якими було затверджено структуру і чисельність апарату сільської ради, а також затверджено штатний розпис, позивач оскаржив їх до суду.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.06.2017 було відкрито провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, до Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання дій протиправними та скасування рішення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67521748).

Цього ж дня, Виноградівським районним судом Закарпатської області була постановлена ухвала, якою задоволено клопотання представника позивача Нечаєва В.В. про забезпечення адміністративного позову та зупинено рішення Теківської сільської ради від 23.06.2017 за №220 та №221 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67521736).

З наведених вище судових рішень вбачається, що предметом адміністративного спору були саме ті рішення, які покладені в основу оспорюваного розпорядження.

Не погодившись із ухвалою Виноградівського районного суду від 30.06.2017, якою було забезпечено адміністративний позов, Теківська сільська рада оскаржила її в апеляційному порядку, про що свідчить ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017, якою у задоволенні клопотання про забезпечення позову було відмовлено.

Вказана обставина спростовує доводи відповідача про те, що йому не було відомо про оскарження розпоряджень, на підставі яких було прийнято оспорюване розпорядження на момент його прийняття, оскільки на момент його прийняття за результатами апеляційного перегляду ухвали про скасування Виноградівського районного суду від 30.06.2017 про забезпечення позову вже була постановлена ухвала судом апеляційної інстанції.

Однак, 19.07.2017 Теківською сільською радою було прийняте рішення №253, яким було затверджено структуру і чисельність апарату сільської ради.

Аналізуючи зміст рішення №253, колегія суддів вбачає повне відтворення суті рішення №221 від 23.06.2017.

Після чого, 20.07.2017 ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

За спливом встановленого КЗпП України строку, Теківською сільською радою було прийнято розпорядження №35-к від 06.10.2017 «Про звільнення з посади спеціаліста-землевпорядника сільської ради», яким відповідно до ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно рішень сільської ради №220, №221 від 23.06.2017 та рішення №253 від 19.07.2017, позивача було звільнено з посади спеціаліста-землевпорядника відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 06.10.2017.

Вважаючи вказане розпорядження протиправним, позивач звернувся в суд з вимогою про його скасування та поновлення на роботі.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було запропоновано позивачу наявні в сільській раді посади, а також не повідомлено про їх наявність чи відсутність. Питання погодження звільнення позивача з профспілковим органом підтвердила в судовому засіданні в якості свідка уповноважений представник первинної профспілкової організації Теківської сільської ради ОСОБА_2 . Крім того, суд зазначив, що оспорюване розпорядження ґрунтувалося на розпорядженнях сільської ради, які в судовому порядку були визнані протиправними та скасовані.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно наявності підстав для визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу, а також поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, проте, вважає за необхідні змінити мотиви, виключивши певні підстави, які були покладені в основу висновків суду, виходячи з наступного.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Стаття 40 КЗпП України регулює підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, пунктом першим частини першої якої передбачено таку підставу, як зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У тому разі, коли буде встановлено, що роботодавець дотримався вказаних вимог закону, за умови, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, він має дотриматись, в тому числі, вимог трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Разом з тим, як було встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, а також відомостями, які містяться у вільному доступі на офіційному Веб-сайті - https://reyestr.court.gov.ua, відповідач, не зважаючи на наявність спору в суді, предметом якого є оскарження його рішень, які були покладені в основу оспорюваного розпорядження, приймає його та звільняє позивача з посади.

За результатами повторного апеляційного перегляду, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 було залишено без змін рішення Виноградівського районного суду від 13.04.2018, яким було визнано протиправними та скасовано рішення Теківської сільської ради №220, №221 від 23.06.2017.

Крім того, позивач оскаржував інше рішення відповідача, яке також було покладено в основу оспорюваного розпорядження, зокрема, №253 від 19.07.2019.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного від 16.05.2018 по справі №807/155/18, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2019, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Теківської сільської ради №253 від 19.07.2017 було відмовлено.

У цій справі судом було відмовлено у задоволенні позову з підстав дотримання відповідачем процедури прийняття рішення.

Разом з тим, не було предметом обговорення прийняття рішення №253 від 19.07.2017 з урахуванням обставин прийняття попередніх рішень, зокрема, №220 №221 від 23.06.2017, оскільки це не було предметом, а тому в контексті розглядуваного спору, колегія суддів може надати лише правову оцінку оспорюваному розпорядженню, з урахуванням наявності судових проваджень та їх результати.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, оспорюване розпорядження було прийняте в той момент, коли у провадженні суду перебувала на розгляді адміністративна справа, предметом якої було оскарження рішень відповідача №220 №221 від 23.06.2017.

Після відкриття судом 30.06.2017 провадження по вказаній справі та на момент чинності ухвали про забезпечення позову від 30.06.2017 (як зазначалось вище, скасована ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017), 19.07.2019 відповідачем було прийняте рішення №253, зміст якого повністю відповідає суті та цілям його реалізації рішенням №220 №221 від 23.06.2017.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи встановлені судом обставини з урахуванням положень основного Закону, КЗпП України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що відповідачем не було доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, наявність підстав для прийняття рішення №253 від 19.07.2019 з урахуванням змін в організації виробництва і праці та необхідність скорочення посади, яку обіймав позивач.

При цьому, на думку колегії суддів, встановлена судом його правомірність, не впливає на обставини його прийняття в контексті розглядуваного спору, позаяк у даній справі розглядається не процедура його прийняття, а відношення до підстав звільнення позивача, з урахуванням вимог трудового законодавства.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюване розпорядження не відповідає принципам обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності та розсудливості.

Стосовно висновків суду першої інстанції про порушення процедури звільнення позивача, колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених обставин протиправності рішень, на підставі яких така процедура була розпочата, такі висновки не можуть бути покладені в основу рішення про скасування оспорюваного розпорядження та поновлення його на посаді.

Додатково слід зазначити, що скасовані рішення сільської ради були початком процедури майбутнього вивільнення позивача, а тому, на думку колегії суддів, оцінку тому, чи була дотримана відповідачем процедура звільнення позивача, суд міг би давати лише за умови їх правомірності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Теківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області залишити без задоволення, а рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17 червня 2020 року по справі №299/3459/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 11.02.2021.