Справа № 160/16479/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області (далі відповідач, УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області), в якій просить:
- визнати бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 неправомірною;
- стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 без урахування податків і зборів середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 117538,10 грн.;
- стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 без урахування податків і зборів моральну шкоду в розмірі 117538,10 грн.;
- стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1175,38 грн. та судовий збір в розмірі 2102,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у період з 23.12.2011 року по 20.06.2019 року знаходилась у трудових відносинах з Управлінням Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області. В день звільнення - 20.06.2019 року їй була нарахована компенсація за невикористані відпустки в розмірі 5465,79 грн., невиплаченою залишилася компенсація за невикористану відпустку за стаж державної служби 15 років в кількості 11 днів - в розмірі 3906,15 грн. За рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року по справі №160/2452/20 позивачу 16.10.2020 року було виплачено 3144,45 грн. компенсації за невикористану відпустку за стаж державної служби 15 років (за мінусом податків та зборів), тобто датою фактичного розрахунку при звільненні є 16.10.2020 року. Зауважила, що непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту фактичного розрахунку пройшов 331 робочий день, з УДКСУ у Покровському районі підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 117538,10 грн. Зауважила, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Вважає, що не підлягає доказуванню той факт, що неправомірна бездіяльність відповідача погіршила її душевне здоров`я і соціальне благополуччя, порушила нормальні життєві зв`язки, та потребували додаткових зусиль для організації життя. На підставі викладеного вважає незаперечними підставами для стягнення з відповідача на її користь моральної (немайнової) шкоди, яку вона оцінює у 117538,10 грн., що складається з розміру недоотриманого нею середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
05.01.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позов та просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що державні органи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями коштами, які є в їх розпорядженні. При цьому, ступінь вини, причинного зв`язку та шкоди має бути встановлено у грошовому еквіваленті та не більше обсягу завданих правопорушень. Вважає, що позивачем не в повній мірі було визначено правопорушення. Так як не виплата середнього заробітку та завданої шкоди - є не тотожні і розглядаються в кінцевому результаті окремо. Невиплата компенсації за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні у розмірі 3906,15 гривень сталась через різне трактування норм законодавства та отриманням різних роз`яснень від Мінсоцполітики. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням всіх обставин виплати заробітної плати можна дійти висновку про відсутність у діях відповідача умислу або вини щодо затримки виплат при звільненні. Зауважив, що позивачка у позовній заяві просить стягнути на її користь 117538,10 гривень за затримку розрахунку, при розмірі невиплаченого заробітку після відрахування податків і зборів 3144,45, що більше ніж у 37 разів перевищує розмір невиплаченої суми, отже розмір відшкодування має не співрозмірний характер. Зазначив, що позивачем не враховано, що виконання виконавчого листа 16.10.2020 року сталось через обставини не залежні від відповідача. Наголошував на тому, що позивачем перекручено положення ст. 1173 ЦК України, адже прямо або опосередковано не зазначено умислу, який спричинив моральну шкоду в загальному розрізі так і в конкретному випадку. Враховуючи відсутність вини роботодавця, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту нанесення моральної шкоди саме у заявленому розмірі. Окрім того відповідач заперечує проти доводів позивача про завдану моральну шкоду, яка виражається в тому числі в порушенні трудових прав, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, тощо, оскільки звільнившись з УДКСУ у Покровському районі 20.06.2019 року, 24.06.2019 року вона була працевлаштована, на посаду головного спеціаліста відділу Павлоградське бюро правової допомоги Павлоградського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги де успішно працює по теперішній час, веде постійну активну діяльність в різних установах району, що неодноразово висвітлювалося на офіційних сторінках органів місцевого самоврядування та інших державних органів.
06.01.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка просила задовольнити позовну заяву з підстав, аналогічних тим, що були викладені у позовній заяві. Окремо наголошувала на тому, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно розрахунку середньоденної заробітної плати розрахованого та вказаного в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року по справі № 160/2452/20 розмір середньоденної заробітної плати складає 355,10 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшов 331 робочий день, з УДКСУ у Покровському районі підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 117538,10 грн. Обов`язок роботодавця та право працівника на отримання розрахунку при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні закріплено в Кодексі законів про працю України та в Конституції України, нe дотримання норм КЗпПУ та Конституції України, порушення конституційних та трудових прав працівника є неправомірним. Наголошувала на тому, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тому позивач вважає, що не підлягає доказуванню той факт, що вищевказана неправомірна бездіяльність відповідача погіршили її душевне здоров`я і соціальне благополуччя, порушила нормальні життєві зв`язки, та потребували додаткових зусиль для організації свого життя. Все вищевказане, на думку позивача, є незаперечними підставами для стягнення з відповідача на її користь моральної (немайнової) шкоди, яку позивач оцінює в 117538,10 грн., що складається з розміру недоотриманого нею середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 23.12.2011 року по 20.06.2019 року перебувала у трудових відносинах з УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області та займала посаду головного спеціаліста-юрисконсульта.
Протягом роботи в УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області позивач у період з 23.12.2011 року по 30.09.2013 року та з 09.01.2017 року по 02.06.2019 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років.
Відповідно до наказу УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області від 19.06.2019 року № 6-к позивача звільнено із займаної посади 20.06.2019 року, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу».
Оскільки УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області 20.06.2019 року при звільненні не було виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби 15 років в розмірі 3906,15 гривень, вона зверталася до суду з позовною заявою для відновлення своїх прав.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 р. у справі № 160/2452/20 позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області щодо невиплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні; стягнуто з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь позивача компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні у розмірі 3906,15 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 р. в справі № 160/2452/20 залишено без змін.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 р. у справі №160/2452/20 заяву Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області про роз`яснення судового рішення від 24.04.2020 року було задоволено, роз`яснено, що податки і збори із невиплаченої компенсації за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 3906,15 грн., присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні судового рішення від 24.04.2020 року, на підставі судового рішення, суми невиплаченої компенсації за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби при звільненні ОСОБА_1 , зменшується на суму податків і зборів.

Згідно листа УДКСУ у Покровському районі № 02-22-06/682 від 19.10.2020 року, за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року по справі № 160/2452/20 позивачу виплачено 3144,45 грн. компенсації за невикористану відпустку за стаж державної служби 15 років (за мінусом податків та зборів).

Згідно виписки по картці позивача, компенсацію за невикористану відпустку за стаж державної служби 15 років в розмірі 3144,45 грн. зараховано 16.10.2020 року, отже датою фактичного повного розрахунку при звільненні є 16.10.2020 року, що не заперечується відповідачем.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (331 робочий день) в розмірі 117538,10 грн., позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховний Суд України від 15.09.2015 року по справі № 21-1765а15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Як встановлено судом, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 р. у справі № 160/2452/20, яке набрало законної сили 20.07.2020 року, позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області щодо невиплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні; стягнуто з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь позивача компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні у розмірі 3906,15 грн.

В свою чергу компенсацію за невикористану відпустку за стаж державної служби 15 років в розмірі 3144,45 грн. (3906,15 грн. присуджених судом за мінусом податків) було виплачено позивачу 16.10.2020 року, отже датою фактичного повного розрахунку при звільненні є 16.10.2020 року.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено при звільненні компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби у розмірі 3906,15 грн., право на яку підтверджено судовим рішенням, - позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме: з 21.06.2019 року по 16.10.2020 року.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), дія якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності, застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

Отже, при визначенні середнього заробітку, який підлягає виплаті за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача (невиплата компенсації за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні у розмірі 3906,15 грн. з 21.06.2019 року по день фактичного розрахунку 16.10.2020 року), застосовуються норми Порядку №100.

Відповідно до п.2 Порядку №100 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Передостаннім абзацом пункту 4 Порядку № 100 встановлено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року по справі №160/2452/20, яке набрало законної сили 20.07.2020 року, розмір середньоденної заробітної плати позивача розрахований з виплат за фактично відпрацьований час складає 355,10 грн. (сума нарахованої заробітної плати у червні 2019 року - 4616,36 грн. поділена на 13 відпрацьованих днів з 03.06.2019 року по 20.06.2019 року).

В свою чергу, Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 20.07.2020 року по справі №160/2452/20 зазначив, що оскільки позивач приступила до роботи після виходу з відпустки по догляду за дитиною 04.06.2019 р., а звільнена з 20.06.2019 р., судом першої інстанції застосовано при обчисленні середнього заробітку положення другого речення абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, тобто виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Також Третій апеляційний адміністративний суд зазначив, що позивач мала заробіток за період з 03 по 20 червня 2019 р., тому положення пункту 4 Порядку № 100 не можуть застосовуватися при обчисленні середньої заробітної плати.

Оскільки у рішенні суду, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача розрахована на підставі Порядку №100 на момент звільнення складає 355,10 грн., в силу приписів ч.4 ст.78 КАС України наведені обставини не доказуються при розгляді цієї справи.

Позивач просить суд стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на її користь без урахування податків і зборів середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 117538,10 грн.

Як вбачається з позовної заяви, сума 117538,10 грн. обчислена виходячи з середньоденної заробітної плати 355,10 грн. вказаної в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року по справі №160/2452/20 помноженої на 331 робочий день.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 20.06.2019 року, відповідно до наказу УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області від 19.06.2019 року № 6-к, позивач була звільнена з УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області.

Фактичний повний розрахунок при звільненні з позивачем було здійснено 16.10.2020 року, отже затримка виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні у розмірі 3906,15 грн. була допущена з 21.06.2019 року по 15.10.2020 року (включено), а тому за цей період і підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача.

З урахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», судом встановлено, що кількість робочих днів з 21.06.2019 року по 31.12.2019 року складала 134 робочих днів: з 21.06.2019 року по 30.06.2019 року 5 робочих днів, у липні 2019 року 23 робочих дня, у серпні 2019 року 21 робочий день, у вересні 2019 року 21 робочий день, у жовтні 2019 року 22 робочих дня, у листопаді 2019 року - 21 робочий день, у грудні 2019 року 21 робочий день.

З урахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», судом встановлено, що кількість робочих днів з 01.01.2020 року по 15.10.2020 року (включено) складала 197 робочих дні: у січні 21 робочий день, у лютому - 20 робочих днів, у березні 21 робочий день, у квітні 21 робочий день, у травні 19 робочих днів, у червні 20 робочих днів, у липні 23 робочих дня, у серпні - 20 робочих дня, у вересні 22 робочих дня, з 01.10.2020 року по 15.10.2020 року включно 10 робочих днів.

Отже період затримки розрахунку при звільненні складає 331 дні, а тому середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 117 538,10 грн. (331 х 355,10 грн.).

Водночас, суд враховує, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи задовольні позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи те, що недоплачена позивачу сума грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 15 років стажу державної служби при звільненні становила 3906,15 грн. (без урахування податків і зборів), і є в 30 разів меншою ніж середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки 117 538,10 грн. (без урахування податків і зборів), а також з урахуванням того, що позивач з червня 2019 року по березень 2020 року не зверталась до суду з позовом, враховуючи те, що виконання вимог виконавчого листа у справі №160/2452/20 було відкладено через неоднозначністю трактування резолютивної частини рішення щодо обов`язкових відрахувань із суми компенсації, у зв`язку з чим відповідач звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення виконання судового рішення від 24.04.2020 по справі № 160/2452/20, ухвала про роз`яснення рішення була прийнята 01.10.2020 року, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Так, суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 3906,15/117 538,10 грн. (сума нарахованої грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за рішенням суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку)*100 = 3,32 %. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 3,32 % становить: 355,10 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день)* 3,32 % = 11,79 грн.; 11,79 грн. *331 (робочих днів затримки розрахунку) = 3902,49 гривень.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, враховуючи розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 3902,49 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, постановах Верховного суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 15 вересня 2015 року по справі № 21-1765а15, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.05.2019 року у справі № 815/714/16, від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд вважає обґрунтованими вимоги і приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а також стягнення з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 , без урахування податків і зборів середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3902,49 грн. (з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника).

Щодо вимог позивача про стягнення з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 без урахування податків і зборів моральної шкоди в розмірі 117538,10 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1-5 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Необхідно зауважити, що на цей час в Україні відсутня офіційна методика щодо розрахунку розміру суми завданої моральної шкоди.

В свою чергу, у постанові пленуму Верховного Суд України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При поданні позовів про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначила, що спричинена неправомірною бездіяльністю відповідача УДКСУ у Покровському районі Дніпропетровської області моральна шкода виражається: в моральних та психічних стражданнях, які виникли в зв`язку з невиплатою належного мені розрахунку при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні; в моральних та психічних переживаннях, які виникли в результаті порушення права власності, оскільки я, у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача не мала можливості користуватися та розпоряджатися власним майном (коштами); в моральних та психічних переживаннях, пов`язаних з вишукуванням додаткового часу та додаткових фізичних і психологічних зусиль для збору та подачі до суду відповідних документів, з метою стягнення з відповідача належних мені грошових коштів, а саме компенсації за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби 15 років, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку адміністративного судочинства, а також додаткових фізичних і психологічних зусиль для збору та подачі до апеляційного суду доказів та заперечень на апеляційну скаргу відповідача; в моральних та психічних переживаннях, пов`язаних з доказуванням свого права на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби 15 років; в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, як працівника з вищою юридичною освітою та юридичним стажем понад 15 років; в моральних переживаннях, у порушенні трудових прав, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, тощо; в тривалості відновлення порушених трудових прав.

Слід зазначити, що позивачем на підтвердження наведених у позові доводів не надано жодного доказу заподіяння їй моральних страждань протиправними діями відповідача, які виразились у моральних та психічних стражданнях, переживаннях, доказів приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, як працівника з вищою юридичною освітою та юридичним стажем понад 15 років, доказів порушення нормальних життєвих зв`язків, доказів неможливості продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, тощо.

Окрім того позивачем не зазначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди у такому ж розмірі, як і сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Тоді як, в силу приписів ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає безпідставним та необґрунтованим розмір моральної шкоди, яку позивач просить стягнути на свою користь.

Також, оскільки вимога позивача про відшкодування моральної шкоди на користь позивача не підтверджена жодними доказами, суд вважає не доведеним понесення ОСОБА_1 втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями відповідача, а тому вимога позивача про стягнення на її користь моральної шкоди є необґрунтованою, не доведеною та задоволенню не підлягає.

При цьому, судом враховується положення пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Крім того, згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain від 09.12.1994, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень бездіяльність якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності такої бездіяльності.

В свою чергу, з огляду на встановлені у справи обставини та норми чинного законодавства, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у визначеному позивачем розмірі, а також підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано позовну заяву, яка містить одну вимога немайнового характеру та вимоги майнового характеру, загальна ціна позову - 235076,20 грн., тому відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір підлягав сплаті за вимогу немайнового характеру фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму, а саме 840,80 грн., за вимогу майнового характеру фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, а саме 1% від 235076,20 грн. = 2350,76 грн., загальна сума, що підлягала сплаті за звернення до суду складала 3191,56 грн.

Згідно квитанції №701163708 від 04.12.2020 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1175,38 грн. та згідно квитанції №70163867 від 04.12.2020 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн., всього 3277,38 грн.

Отже, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі більшому, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовна вимога немайнового характеру підлягає задоволенню, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області підлягає стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру у розмірі 840,80 грн.

Оскільки майнові вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2350,76 грн. (за вимоги майнового характеру) підлягають частковому стягненню на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 1,66% від 2350,76 грн. = 39,02 грн., так як сума задоволених позовних вимог 3902,49 грн. складає 1,66% від суми заявлених вимог майнового характеру 235076,20 грн.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 879, 82 грн.

Щодо іншої частини сплаченого судового збору (переплати), суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки на цей час клопотання про повернення судового збору, який було сплачено в більшому розмірі, ніж встановлено законом, позивачем не подавалось, підстави для повернення надмірно сплаченого судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області (, 53600, Дніпропетровська область, Покровський район, смт. Покровське, вул. Центральна, 30-А) про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , без урахування податків і зборів середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3902,49 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної казначейської служби України у Покровському районі Дніпропетровської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 879, 82 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 11.02.2021 р.

Суддя О.М. Неклеса