Справа № 280/2757/20
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2021 року м. Дніпросправа № 280/2757/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 р. (суддя Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі № 280/2757/20 за позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.05.2020, просив стягнути з Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (виключення зі списків особового складу) - 20 вересня 2018 р. по день фактичного розрахунку - 31 березня 2020 р. у розмірі 441668,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В обґрунтування пред`явленого позову позивач вказував на те, що в порушення норм діючого законодавства 20.09.2018 в день виключення його із списків особового складу та зняття з усіх видів забезпечення відповідач не здійснив повний розрахунок, не нарахував та не виплатив грошову компенсацію а невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015-2018 роки. Після направлення адвокатського запиту відповідач 31.03.2020 нарахував та виплатив грошову компенсацію у розмірі 24529,65 грн. У зв`язку із несвоєчасним проведенням повного розрахунку при звільненні позивач набув право на отримання середнього заробітку за період затримки на підставі статті 117 КЗпП України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржено в апеляційному порядку позивачем. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове, задовольнивши позов. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. За твердженням відповідача, уповноваженим органом, який здійснює усі види виплат, у тому числі, і компенсацію за відпустки, є Могилів-Подільський прикордонний загін. Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України не допущено протиправної бездіяльності щодо позивача, тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки його дія на військовослужбовців не поширюється. Також, розрахунок середньої заробітної плати не може здійснюватись на підставі постанови КМУ № 100 від 08.02.1995, оскільки грошове забезпечення військовослужбовцям нараховується за календарні дні, а не робочі, про що зазначено в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України № 558.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник відповідача просив залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника Південного регіонального управління ДПСУ №357-ос від 17.09.2018 позивача звільнено з військової служби у запас за пп. "ж" п.2 ч.5 (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 20.09.2018 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення. Оскільки за період проходження служби період з 2015 рік по 2018 рік позивачу компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не виплачувалась, 19.03.2020 представник позивача звернувся із адвокатським запитом зокрема щодо не нарахування та не виплати вказаної компенсації. 30 травня 2020 р. відповідачем здійснено нарахування і виплату позивачу грошової компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік у сумі 24529,65 гривень, що підтверджується довідкою банка та листом відповідача від 03.04.2020 №11/1943.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в повній мірі доведено, що оскаржуване рішення прийнято ним на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для правильного прийняття рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем жодного рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень, в судовому порядку у цій справі не оскаржувалось. Предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відтак, зазначений висновок суду першої інстанції не ґрунтується на обставинах справи.

Суд першої інстанції також зазначив, що спірні правовідносини стосуються права на належні звільненому працівникові сум. Стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним, оскільки зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Колегія суддів зазначає, що виплата позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відбулась не на підставі судового рішення, а у добровільному порядку після отримання адвокатського запиту. Відтак, жодної заміни зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача у даному випадку не відбувається. Зазначений висновок суду першої інстанції також не відповідає обставинам справи.

З цих же підстав не підлягає врахуванню рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 р, в якому зазначено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, такими, що не відповідають обставинам справи, рішення суду про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених судом першої інстанції, підлягає скасуванню відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 315 цього ж Кодексу за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП України), статтею 47 якого визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За результатами аналізу зазначених законодавчих норм Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як свідчать наявні у справі докази, позивачу при звільненні зі служби не була виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій на суму 24529,65 грн. Фактична виплата цієї компенсації відбулась 31.03.2020, тобто протягом 7 робочих днів після отримання адвокатського запиту. Позивач просить відшкодувати йому середній заробіток у розмірі 441668,16 грн., що маже 18 разів більше, ніж сума недоплаченої компенсації.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає відшкодуванню, колегія суддів враховує наступні обставини:1) позивач звільнений з військової служби 20.09.2018, до відповідача за виплатою компенсації звернувся 19.03.2020, тобто після спливу одного року 6 місяців з дня звільнення; 2) станом на день звільнення позивача спір з приводу належних йому сум був відсутній; 3) виплата заборгованості здійснена позивачем через 7 днів після отримання адвокатського запиту, тобто без будь-яких зволікань; 4) сума, яку просить відшкодувати позивач (441668,16 грн.) в 18 разів перевищує суму заборгованості (24529,65 грн.).

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність законних підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку у розмірі 5540,64 грн.(7 днів) з дня отримання адвокатського запиту (23.03.2020) до фактичного погашення заборгованості (30.03.20120).

Згідно архівної відомості № 61 щоденне грошове забезпечення позивача за два останні календарні місяці служби, що передували звільненню, складає 791,52 грн.

На думку колегії суддів, визначений розмір відшкодування відповідає критеріям обґрунтованості, розумності та справедливості та ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду, викладеному у наведеному вище судовому рішенні.

Відповідач висловив наступні доводи про відсутність підстав для задоволення позову: - неможливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства; - відсутність вини Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України у несвоєчасному здійсненні розрахунку; - неправильний розрахунок щоденного грошового забезпечення.

Наведені доводи відповідача колегія суддів вважає неспроможними з наступних підстав:

Судова практика Верховного Суду, сформована за результатами розгляду численних справ цієї категорії, підтверджує правильність застосування приписів Кодексу законів про працю в України щодо відповідальності роботодавця у випадку несвоєчасної виплати усіх належних при звільненні сум.

Відповідач був звільнений зі служби наказом № 358-ОС начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, відтак саме це Управління є роботодавцем у розумінні статті 116 КЗпП України, який має нести відповідальність гідно статті 117 цього ж Кодексу.

Розрахунок щоденного грошового забезпечення здійснено на підставі архівної довідки № 61, яка наявна в матеріалах справи.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду 13 серпня 2020 р. в адміністративній справі № 280/2757/20 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (, вул. Жуковського, 1 м. Одеса, 65014) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 5540 (п`ять тисяч п`ятсот сорок) грн. 64 коп.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 26 січня 2020 р. і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 р.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий