Справа № 620/3300/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3300/20 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Чернігівській області № 953 від 13 липня 2020 року;

- зобов`язати Головне управління в Чернігівській області перерахувати грошове забезпечення у межах виділених асигнувань, відповідно до штатної посади.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 953 від 13 липня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наказ, який оскаржувався позивачем і з приводу якого адвокатом надавалася правова допомога, виданий 13 липня 2020 року, тобто майже через рік і місяць з моменту підписання наданого до суду договору про надання юридичних послуг. Зауважив, що надані позивачем розрахунки є недопустимим доказами, оскільки суперечать один одному, не вказують у якій справі цей розрахунок зроблений та відповідно до якого саме договору цей розрахунок.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимогу щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не досліджувався в повному обсязі договір про надання юридичних послуг. Вказує про відсутність необхідності для підтвердження понесених судових витрат подавати акти приймання-передачі наданих послуг та доказів ведення Книги обліку доходів та витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що між позивачем та ГУ НП в Чернігівській області судова справа № 620/3300/20 не є єдиною, раніше у справі № 620/3663/19 між зазначеними сторонами представником позивача подавався точно такий же розрахунок як і в даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У силу приписів ч. 3 ст. 252 КАС України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом частин другої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 2040/5858/18.

Як було встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи наявні договори про надання юридичних послуг датовані 17 серпня 2019 року (а.с. 51, 159).

При цьому, колегія суддів не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що вказані договори укладено 17 серпня 2019 року, а оскаржуваний наказ прийнято 13 липня 2020 року, а тому останні не є допустими доказами, з огляду на те, що п.1.1 договорів про надання юридичних послуг визначає зобов`язання виконавця надати замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо його захисту при підготовці та поданні позову про визнання незаконним та скасування наказу ГУ НП в Чернігівській області № 953 від 13 липня 2020 року.

Таким чином, є обгрунтованими доводи апелянта щодо допущення описки у договорах про надання юридичних послуг в частині зазначення року укладення таких договорів.

Проте, як було вірно наголошено судом першої інстанції, наявні в матеріалах справи розрахунки на сторінці 129 та 161 є різними.

Так, на сторінці 129 у розрахунку вказано, що він зроблений по двом цивільним справам, а на сторінці 161 взагалі не вказано до якої справи цей розрахунок.

Тому в обох випадках, вказані розрахунки є недопустимими доказами оскільки суперечать один одному, не вказують у якій справі цей розрахунок зроблений, та відповідно до якого саме договору цей розрахунок.

При цьому, колегія суддів зауважує, що надані до суду розрахунки жодним чином не вказують у якій справі цей розрахунок зроблений.

Крім того, у розрахунку вказано: «вартість послуг пов`язаних з наданням правничої допомоги клієнту адвокатом складає 8346 грн.», а далі нижче: «прямі збитки ВІДПОВІДАЧА складають 5000 грн. які підлягають стягненню з Відповідача».

Також у розрахунку зазначено такий вид послуг, як:

1.«робочий час витрачений на з`ясування обставин справи з клієнтом 0.5 години»

2.«вивчення нормативної документації пов`язаної з розглядом справи 0.5 годин»

Хоча згідно договору (Розділ 2, пункт 2.1) такі послуги не передбачені.

Щодо розміру витрат.

У договорі про надання юридичних послуг між позивачем та його представником визначена сума винагороди - 4500 гри.

У розрахунку сума - 8346 грн.

А сума судових витрат вказана в заяві - 5000 грн.

Таким чином, вказані розрахунки не є належними та допустимим доказами на підтвердження витрат на правничу допомогу, оскільки не містять однозначних відомостей про те, що зазначені в них дії були пов`язані саме з розглядом даної справи, та не містять інформації яку саме суму необхідно було сплачувати позивачу.

У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до квитанції наданої позивачем останній сплатив 5000 грн., хоча за розрахунком мав сплатити 8346 грн., а відповідно до договору 4500 грн., що не дає підстави вважати дану квитанцію належним доказом для підтвердження витрат на правничу допомогу.

Отже, як було вірно зазначено судом першої інстанції, квитанція № 8 RC 016NG501UKQDBU2FT120 від 02 вересня 2020 року про оплату витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, не може бути прийнята судом як доказ понесених судових витрат позивачем по цій справі.

Крім того, ні до суду першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивачем не надано акту приймання-передачі наданих послуг.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, а тому вимоги про розподіл судових витрат задоволенню не підлягають.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено "08" лютого 2021 року.