Справа № 320/6203/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6203/19 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.

за участю секретаря Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року

у справі №320/6203/19 (розглянуто у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Донецької обласної прокуратури

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Донецької обласної прокуратури (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Донецької області від 20.08.2015 №1376-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м.Тореза Донецької області (надалі - Наказ);

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури м. Тореза Донецької області з 20.08.2015;

- зобов`язати Прокуратуру Донецької області направити до Міністерства юстиції України інформацію щодо виключення з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" відомостей про звільнення ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він працював в Прокуратурі Донецької області. У період з 09.09.2013 по 21.08.2015 перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно з наказом прокурора Донецької області. У червні 2014 року через події, які почалися в окремих районах Донецької та Луганської областей, а саме збройна агресія проти України та окупація частини території і діяльність терористичних угрупувань, він разом із сім`єю вимушений покинути місце постійного проживання у місті Торез (Донецька область) та переїхати на контрольовану Україною територію, де і нині проживає у селищі Гостомель Київської області. Позивач стверджує, що 21.10.2019 він звернувся до Прокуратури Донецької області з проханням видати трудову книжку. Під час видачі трудової книжки співробітники кадрової служби повідомили, що його звільнено з посади прокурора прокуратури м. Тореза Донецької області та попросили ознайомитися з Наказом про звільнення. Позивач вважає, що Наказ прийнятий з порушенням встановленого порядку проведення перевірки та не відповідає закріпленим в Законі України "Про очищення влади" принципам верховенства права, законності, порушує конституційні права, а отже, є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач вважає, що термін звернення до суду з позовною заявою ним не пропущено, оскільки останнім отримано оскаржуваний наказ 21.10.2019 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачу стало відомо пізніше із засобів масової інформації, що всі органи прокуратури, включаючи прокуратуру м. Торез Донецької області та Прокуратуру Донецької області захоплені терористами так званої "ДНР". Проте, станом на день подачі позову, йому не відомо про долю прокуратури м. Торез Донецької області, жодної інформації про її діяльність. До нього, як до особи яка перебувала у довгостроковій відпустці жодної пропозиції про переведення на роботу в іншу місцевість разом із відповідним органом прокуратури або попередження про реорганізацію чи ліквідацію, скорочення штату доведено не було, хоча у відповідача була контактна інформація, зокрема номер мобільного телефону.

Вказує, що 21.10.2019 він звернувся до Прокуратури Донецької області з проханням видати трудову книжку. Під час видачі трудової книжки співробітники кадрової служби повідомили, що його звільнено з посади прокурора прокуратури м. Тореза Донецької області та попросили ознайомитися з Наказом про звільнення.

Позивач вважає, що Наказ прийнятий з порушенням встановленого порядку проведення перевірки та не відповідає закріпленим в Законі України "Про очищення влади" принципам верховенства права, законності, порушує конституційні права, а отже, є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, позивач наголошує, що відповідачем при прийнятті спірного Наказу порушено державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою передбачені ст.40 КЗпПУ. Крім того, на думку позивача, відповідачем порушені вимоги ст. 47 КЗПП України, оскільки на день його звільнення (20.08.2015) і у наступні дні (до його особистого звернення 21.10.2019) відповідачем не вжито жодних дій щодо видачі належно оформленої трудової книжки та копії наказу про звільнення.

Також позивач наголошує, що внаслідок застосування до нього положень Закону України "Про очищення влади" відбулося грубе порушення його прав, передбачених Конституцією України та міжнародно-правовими актами. Заходи, застосовані до нього, в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини є непропорційними тому порушенню (неподання заяви), яке він нібито допустив не зі своєї вини.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги та звернув увагу, що судом першої інстанції не було належним чином розглянуто клопотання прокуратури про те, що позивачем пропущено термін звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працював в органах прокуратури з вересня 2007 року та є юристом 1 класу. Відповідно до наказу Прокуратури Донецької області від 08.04.2013 №537-о ОСОБА_1 призначений у порядку переведення на посаду прокурора прокуратури м. Торез Донецької області.

Згідно наказу виконувача обов`язків прокурора Донецької області № 1669-0 від 11.09.2013 прокурору прокуратури м. Тореза ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 09.09.2013 по 21.08.2015.

Наказом Прокуратури Донецької області від 20.08.2015 №1376-К ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури м. Тореза Донецької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Не погоджуючись із таким наказом відповідача позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону (ч. 3 ст. 4 Закону №1682-VII). Зазначені норми мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. При цьому жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені частиною другою статті 3 Закону, не встановлено, і формально Закон не передбачає вимоги щодо обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб для вирішення питання про їх звільнення на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України (з підстав, передбачених Законом №1682-VII).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

В частині позовних вимог щодо визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Донецької області від 20.08.2015 №1376-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м.Тореза Донецької області, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

Закон України "Про очищення влади" від 16.09.2014 № 1682-VII (надалі - Закон №1682-VII) визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Згідно з частини 1 статті 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч.2 ст.1 Закону №1682-VII).

Статтею 2 Закону №1682-VII встановлено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються зокрема щодо посадових і службових осіб органів прокуратури України.

Відповідно до статті 4 Закону №1682-VII особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону. Заява подається не пізніше ніж на десятий день із дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що позивачем не подано заяви у строк визначеному Законом №1682-VII.

Так, з метою забезпечення виконання положень Закону 1682-VII, розпорядження Генерального прокурора України № 39 від 05.02.2015, виконувачем обов`язків прокурора Донецької області видано розпорядження №23окв від 26.02.2015 року про початок проведення перевірок в порядку Закону України "Про очищення влади".

У подальшому, з метою оптимізації та забезпечення належної організації роботи видано прокурором області наказ №40 окв від 15.05.2015 "Про внесення змін до розпорядження виконувача обов`язків прокурора Донецької області № 23окв від 26.02.2015". У ньому відображені строки початку вказаних перевірок стосовно працівників міськрайпрокуратур. Зокрема, стосовно старших прокурорів та прокурорів прокуратури міста Тореза така перевірка починалась з 10.08.2015. Вказане розпорядження і наказ оприлюднено на сайті прокуратури Донецької області.

Водночас, на вказаному сайті у розділі "Новини та публікації" 18.05.2015 опубліковано статтю "На Донеччині розпочато перевірки на виконання Закону "Про очищення влади"". В ній роз`яснювались етапи проведення таких перевірок стосовно працівників міськрайпрокуратур та зауважувалось, що у разі неподання відповідних заяв з пакетом документів, особи підлягають звільненню.

Таким чином, усім працівникам на той час органів прокуратури України було доведено у загальнодоступний спосіб про початок проведення перевірок про очищення влади.

Відповідно до п.8 Порядку особа, яка підлягає перевірці, зобов`язана у десятиденний строк з дня початку проведення перевірки в органі подати до відповідального структурного підрозділу власноручно написану заяву (далі - заява) про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 1 або про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 2. (порядок п.8).

Згідно із пунктом 10 Порядку №563 повідомлення особою, яка підлягає перевірці, в заяві про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, або неподання нею заяви у строк, зазначений у пункті 8 цього Порядку, є підставою для звільнення особи з посади, що вона обіймає, не пізніш як на третій день після подання такої заяви або закінчення строку подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої відповідно частиною третьою або четвертою статті 1 Закону.

Оприлюднення на вебсайті рішення про початок проведення перевірки в органі та доведення про таке рішення відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці, - є окремими заходами з реалізації Закону №1682-VII, які не підлягають ототожненню.

Так, вказаними законодавчими приписами не визначено певного способу доведення до осіб рішення про початок проведення перевірки в органі, проте, згідно зі змісту пункту 6 Порядку №563, убачається, що відповідна інформація доводиться особисто до посадової особи шляхом вчинення активних дій відповідальними особами такого органу, а не шляхом розміщення у загальнодоступних ресурсах для невизначеного кола осіб, оскільки в такому випадку обов`язок доведення рішення про початок проведення перевірки перетворюється на обов`язок особи, яка підлягає перевірці, постійно відстежувати загальнодоступні ресурси.

Оприлюднення на вебсайті рішення про початок проведення перевірки здійснюється з метою надання можливості невизначеному колу осіб ознайомитися з цим рішенням.

Колегія суддів не бере до уваги твердження позивача, що вищезазначений наказ оприлюднено на сайті прокуратури Донецької області 25 січня 2017 року, оскільки, в матеріалах справи містяться докази розміщення оголошення про проведення перевірки на сайті саме 18 січня 2015 року (стор. 50 том І).

Щодо посилання апелянта, що відповідачем не було належним чином доведено до позивача наказ №40окв від 15.05.2015 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач посилався виключно на те, що він з червня 2014 по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем зареєстровано право власності на нерухоме майно з 20.04.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 (стор. 65).

Так, суд першої інстанції звернув увагу, що позивачем була здійснена реєстрація за своїм фактичним місцем проживання лише 28.01.2020, що підтверджується довідкою №161 про реєстрацію місця проживання особи від 28.01.2020 видану виконавчим комітетом Гостомельської селищної ради Київської області. До зазначеного часу офіційного місця реєстрації та перебування позивача на (підконтрольній) території України не встановлено.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем було повідомлено відповідача про зміну реєстрації та проживання на Київську область в період з 2014 по 2020 рік.

Також, колегією суддів досліджено в судовому засіданні паспорт позивача та встановлено, що останній знятий з реєстрації, ще 19.03.2014 році та не був ні де зареєстрований до 2020 року, а отже твердження позивача про покладення обов`язку на відповідача про повідомлення про необхідність подання заяви є необґрунтованим.

Крім того на позивача, як працівника органів прокуратури поширювалась дія наказів Генерального прокурора України. Зокрема на період звільнення ОСОБА_1 діяла Інструкція з обліку прокурорсько-слідчих кадрів в органах прокуратури України, затверджена наказом Генерального прокурора України № 5 від 27.01.2012 згідно якої, для своєчасного оновлення облікових даних працівника, кадрові підрозділи зобов`язані були відслідковувати зміни анкетно-біографічних даних прокурорсько-слідчих працівників, зокрема щодо зміни прізвищ, імен, сімейного стану тощо. Разом з цим, всі зміни зазначених біографічних даних повинні були своєчасно долучатися до особових справ працівників на підставі їхніх власноручно написаних рапортів або наданих копій відповідних документів.

Разом з цим, в особовій справі ОСОБА_1 , копія якої наявна у матеріалах справи, відсутні дані, які б свідчили про передачу останнім до відділу роботи з кадрами прокуратури Донецької області будь-яких документів щодо свого останнього місця мешкання (перебування), після березня 2013 року.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що відповідач був позбавлений можливості повідомити особисто позивача про проведення перевірки відповідно до Закону України "Про очищення влади" через недотримання позивачем вимог чинного законодавства щодо повідомлення про зміну адреси проживання (реєстрації).

Так, неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону (ч. 3 ст. 4 Закону №1682-VII).

Зазначені норми мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. При цьому жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені частиною другою статті 3 Закону, не встановлено, і формально Закон не передбачає вимоги щодо обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб для вирішення питання про їх звільнення на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України (з підстав, передбачених Законом №1682-VII).

Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду, процесуальної форми та порядку звернення.

Так, відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини 1 статті 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

На підставі частин 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинає свій перебіг лише за умови, що остання була реально обізнаною з фактом їх порушення оспорюваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі «Йодко против Литви» (Jodko v. Lithuania).

За перевіркою матеріалів встановлено, що позивач оспорює наказ Прокуратури Донецької області від 20.08.2015 року №1376-к щодо звільнення його з посади прокурора прокуратури м. Торез Донецької області у зв`язку з неподанням заяви відповідно до Закону України "Про очищення влади".

Оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач повинен був дізнатися про оскаржуваний наказ під час прибуття до прокуратури Донецької області, яка знаходиться на території м. Маріуполь, а саме 22.08.2015 року після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку.

Під час розгляду справи позивачем надано пояснення, що останній звертався в телефонному режимі до начальника кадрів прокуратури м. Тореза Донецької області та просив повідомити, які ним повинні вчинятися подальші дії у період з 2015 року.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не надано переконливі докази того, що він у серпні 2015 року з`явився до прокуратури Донецької області та намагався приступити до виконання.

З аналізу матеріалів справи колегія суддів доходить висновку, що будучи звільненим зі служби, яка відноситься до публічної, ще у серпні 2015 року та звертаючись до суду із даним позовом лише листопаді 2019 року, позивачем пропущено встановлений статтею 122 КАС України місячний строк для звернення до суду з відповідною позовною заявою. При цьому, позивачу у 2015 році було достеменно відомо про існування наказу про його звільнення хоча б судячи з того, що він припинив проходити службу та в даний період з серпня не з`являвся на службу.

Отже, строк подання позовної заяви був пропущений через відсутність максимальних зусиль позивача та належної старанності щодо реальної обізнаності з фактами порушення своїх прав, свобод та інтересів, внаслідок його звільнення.

Колегією суддів враховуються висновки Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі № 440/4686/19, в якій зазначено, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Таким чином, доводи суду першої інстанції, що строк звернення до суду слід було обчислювати з дати вручення позивачу копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення з роботи є безпідставними.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції взяв до уваги дати доведення до позивача спірного наказу, а не їх отримання, колегія суддів відхиляє, оскільки вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 року по справі №640/18439/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи..

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним обставини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, а тому колегія суддів доходить висновку про залишення позовної заяви позивача без розгляду в зв`язку з пропуском строку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а отже, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява позивача підлягає залишенню без розгляду в зв`язку з пропуском строку на звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року - скасувати, а позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.