Справа № 420/13063/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним дії відповідача, які полягали у відмові донарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Наказом Командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) №1 від 03.01.2018 року позивача звільнено та у зв`язку з цим виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.01.2018 року №6. Поряд з цим позивач зазначив, що він та всі інші військовослужбовці вказаної частини перебувають на фінансуванні військової частини НОМЕР_1 (відповідача). При цьому при виключенні зі списків особового складу позивачу нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби. Водночас, при нарахуванні та виплати зазначеної одноразової грошової допомоги, відповідачем не було враховано суми щомісячної додаткової грошової винагороди.

На думку позивача, щомісячна додаткова грошова винагорода, в силу положень ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, повинна включатися до місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, про що свідчить зміст постанови Верховного Суду від 16.05.2019 року по справі №826/11679/17, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.02.2019 року по справі №522/2738/17.

14.01.2021 року від представника Військова частина НОМЕР_1 надійшов відзив на адміністративний позов, який мотивовано тим, що Військова частина НОМЕР_2 дійсно перебуває на фінансовому забезпечення Військової частини НОМЕР_1 , оскільки вказана військова частина ( НОМЕР_2 ) не є розпорядником бюджетних коштів.

Водночас представником відповідача зазначено, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення з 12.01.2018 року, військовою частиною НОМЕР_2 були проведені усі необхідні розрахунки по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню, з якими погодився позивач.

Таким чином, як стверджує відповідач, оскільки з позивачем проведено всі необхідні розрахунки при звільненні відповідно до наказу №6 від 12.01.2018 року, захист його прав необхідно було здійснювати шляхом оскарження наказу в частині щодо недоврахування одноразової грошової допомоги при звільненні та внесення до нього відповідних змін, в зв`язку з чим у задоволені позову необхідно відмовити.

Крім того представником відповідача вказано про необхідність залишення позову без розгляду, з підстав пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 15.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Водночас вказаною ухвалою суду зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати до суду в строк для надання відзиву письмові пояснення та належним чином засвідченні докази на їх обґрунтування щодо здійснення нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 та у разі не здійснення такої зазначити відповідні причини.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши письмові докази, відзив відповідача та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військової частині НОМЕР_2 , яка як встановлено судом знаходиться на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується також листом від 12.11.2020 року №50/232 (відповідь на звернення позивача) та підтверджено відповідачем у відзиві (а.с.18-19).

Як вбачається з витягу наказу Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.01.2018 року №6, майора ОСОБА_1 , заступника командира з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , м. Рені (підпорядкованох військовій частині НОМЕР_1 , с. Красносілка Одеської області), звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 03.01.2018 року №1 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченнмя строку контракту) частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» - з 12.01.2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.11-12).

При цьому зазначеним наказом, серед іншого, позивачу вирішено виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 за 25 календарних років.

Водночас судом встановлено, що під час нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, до складу грошового забезпечення, з якого розраховано одноразову грошову допомогу при звільненні, не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду, яку отримував позивач.

Так, відповідно до довідки про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії №808 від 04.10.2018 року, яку видано позивачу вбачається, що у період з січня 2016 року по грудень 2017 року позивачу нараховувалась та виплачувалась у складі грошового забезпечення додаткова грошова винагорода у розмірі 60% (а.с.20).

З огляду на вищезазначене, 08.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 (відповідача у цій справі) із заявою, в якій просив відповідача донарахувати йому та виплати одноразову грошову допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної грошової винагороди (а.с.13-14).

09.10.2020 року відповідач листом за вихідним №3438/1/1161/1 відмовив позивачу у задоволенні його заяви та зазначив, що перебування на грошовому (фінансовому) забезпеченні це є стан, згідно з яким Військовою частиною НОМЕР_1 здійснювалась тільки виплата грошового забезпечення заявнику, а визначення розміру (нарахування) грошового забезпечення здійснюється Військовою частиною НОМЕР_2 . Враховуючи наведене, Військовою частиною НОМЕР_1 не може бути підтверджено правомірність звільнення з військової служби та/або належного розрахунку з позивачем при звільненні (а.с.6).

28.10.2020 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із аналогічною заявою, в якій просив останнього донарахувати йому та виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної грошової винагороди (а.с.16-17).

12.11.2020 року Військова частина НОМЕР_2 надала відповідь №50/232 згідно якої позивачу повідомлено про те, що така в/ч знаходиться на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 . Нарахування виплат відбувається фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 відповідно зберігання роздавальних відомостей грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям та працівникам військової частини організовано там же (а.с.18-19).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України Про Збройні Сили України, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Частиною 1 та 2 статті 9 Закону України №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 4 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабміном України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (в редакції чинній на момент звільнення позивача зі служби) від 07.11.2007 року №1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

На підставі пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07.11.2007 року №1294, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Підпунктом 2 пункту 1 Постанови Кабміну України Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій від 22 вересня 2010 року №889 уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Суд зазначає, що право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до статті 15 Закону №2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем. Водночас спірним в даній адміністративній справі є питанням складових грошового забезпечення військовослужбовців, які повинні включатися при обрахунку розміру цієї допомоги, зокрема чи входить щомісячна додаткова грошова винагорода до суми, з якої обраховується одноразова грошова допомога при звільненні.

Суд зазначає, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, відповідно до правових висновків якої до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

З довідки про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії виданої військовою частиною НОМЕР_1 №808 від 04.10.2018 року, яка наявна в матеріалах справи (а.с.20), вбачається, що останні 24 місяці перед звільненням позивачу щомісяця нараховувалась та виплачувалась додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, що свідчить про її систематичний характер.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.05.2019 у справі №820/5285/17, від 29.11.2019 у справі №822/112/18, від 05.12.2019 у справі №295/5200/18.

Проте, як встановлено судом, відповідачем додаткову грошову винагороду у зазначеному розмірі до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, позивачу включено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас, враховує той факт, що саме Військова частина НОМЕР_1 під час звільнення позивача з військової служби нараховувала та виплачувала позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, що між іншим підтверджується наявним в матеріалах справи грошовим атестатом серії ЗУ №335042 виданого Військовою частиною НОМЕР_1 , а також копією довідки №808 від 04.10.2018 року про грошове забезпечення позивача за останні два роки перед звільненням.

Крім того в наказі командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій службі) №6 від 12.01.2018 року про виключення позивача зі списків особового складу командиром зазначалось лише про виплату одноразової грошової допомоги по звільненню відповідно до постанови КМУ від 17.07.1992 №393 за 25 календарних років, тобто в даному випадку відповідач як бюджетний розпорядник на фінансовому забезпеченні якого знаходиться військова частина НОМЕР_3 ( з якої звільнено позивача) обчислювала розмір та виплачувала позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, проте без урахування такого щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , як щомісячну додаткову грошову винагороду, яка складає 60% його грошового забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості та правомірності власних дій щодо відмови ОСОБА_1 у донарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо строків звернення до суду із цим позовом, суд зазначає, що перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Так, Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Враховуючи викладене та оскільки позовна заява позивача містить вимоги про нарахування та виплату всієї належної суми грошової допомоги при звільненні, суд приходить до висновку, що підлягає застосуванню положення ст.233 КЗпП України, яким передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, як учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, доказів понесення інших судових витрат сторонами не надавалось, з підстав чого суд дійшов висновку, що підстави для розподілу судових витрат у справі №420/13063/20 відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) - задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягали у відмові донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.