Справа № 580/5451/20
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2021 року справа № 580/5451/20
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

02.12.2020 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 61925,24 грн. та зобов`язати її виплатити позивачу;

визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з позивача грошового забезпечення у розмірі 22500,00 грн. та зобов`язати їх виплатити позивачу.

Позов мотивовано тим, що відповідач під час виплати компенсації за час затримки розрахунку при звільненні протиправно утримав податок на доходи фізичних осіб та збитки за завдану державі шкоду. Зазначає, що кошти йому виплачені на виконання рішення суду і відповідач не мав права утримувати їх частину. Тому просив задовольнити позов.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

04.01.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. Вказує, що виплачені відповідачу на виконання рішення суду кошти є санкцією за несвоєчасну виплату частини грошового забезпечення відповідно до ст.117 КЗпП, а отже не є виплатою, на яку позивач набув право під час виконання обов`язків військової служби. Тому з цих коштів має бути утриманий ПДФО та військовий збір. Також вказує, що наказом від 04.11.2016 №1569 позивача притягнуто до матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі. У зв`язку з цим, нараховуючи середній заробіток, з позивача утримано 22500,00 грн. на виконання вказаного наказу.

Ухвалою від 05.02.2021 суд відмовив повністю відповідачу у задоволенні клопотання від 16.12.2020 (вх. від 18.12.2020 №35374/20) про: відмову у відкритті провадження у справі; визнання дій ОСОБА_1 щодо подання декількох позовів зловживанням процесуальними правами; постановлення ухвали про стягнення з ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами; повернення позовної заяви у зв`язку із зловживанням процесуальними правами, - а також заяви від 30.12.2020 №1961 (вх. від 01.04.2021 №266/21) про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх викликом суду не надходили, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Наказом відповідача від 04.11.2016 №318 (по стройовій частині) молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командира розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , звільненого з військової служби у запас наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.10.2016 №257 за пунктом є частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період) відповідно до Указу Президента України від 26.09.2016 за № 411/2016, виключено зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення, в тому числі з грошового забезпечення з 04.11.2016 і направлено для зарахування на військовий облік до Черкаського МВК Черкаської області.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №300/1655/19 визнано протиправною бездіяльність Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину - польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Оскільки виплата коштів на виконання рішення суду у справі №300/1655/19 за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік відбулась 02.04.2020, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) його середній заробіток з урахуванням сум індексації за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 886605,91 грн.; середній заробіток з урахуванням сум його індексації за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 746,93 грн. та грошову компенсацію втрати частини доходів від порушення встановлених термінів їх виплати у розмірі 31659,55 грн. (справа №300/235/20).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано військову частину польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з урахуванням сум його індексації за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.11.2016 по 02.04.2020 та грошову компенсацію втрати частини доходів від порушення встановлених термінів їх виплати.

З листа ТВО заступника начальника фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ ЗСУ В. Брижеватого від 19.10.2020 №126/14/4/1416/л суд встановив, що на виконання рішення суду у справі №300/235/20 позивачу нараховано: грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 344980,02 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 632,47 грн.

При нарахуванні вищевказаних сум проведено утримання залишку непогашеної заборгованості за завдані державі збитки в сумі 22500,88 грн. Також проведено утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору, зокрема: із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 61811,40 грн. (ПДФО) та 5152,85 грн. (військовий збір); з компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати 113,84 (ПДФО) та 9,49 грн. (військовий збір).

Не погоджуючись із таким відрахуванням, позивач звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам суд врахував таке.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі Порядок №44).

Згідно з п.2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб"

За змістом пунктів 4, 5 Порядку №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

З аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що компенсація сум податку з доходів фізичних осіб здійснюється виключно стосовно утриманих сум цього податку з грошового забезпечення військовослужбовця, одержаного у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби.

Так, відповідно до ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд врахував, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати не входять до структури грошового забезпечення військовослужбовців, визначеного ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ.

Крім того, ці виплати не врегульовані нормами Закону №2011-ХІІ.

З цього приводу суд врахував правову позицію Верховного Суду у п.27 постанови від 18.12.2018 (справа №820/4619/16), що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню, згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми трудового законодавства підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Так, питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі Закон №2050-ІІІ).

Відповідно до положень ст.1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер та не входять до структури грошового забезпечення військовослужбовця.

Також, питання, пов`язані з виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врегульовані ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Для вирішення спору суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, які обов`язкові для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

У пунктах 30-33 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція №114/8713).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції №114/8713. Згідно з пунктом 3.9 Розділу 3 цієї Інструкції до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні звертає увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.
Зважаючи, що ні нормами спеціального законодавства щодо військовослужбовців (Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), ні нормами трудового законодавства, що регулює питання оплати праці не включено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати до структури заробітної плати (грошового забезпечення), суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вищенаведених норм Порядку №44, оскільки ними передбачено компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються виключно з грошового забезпечення військовослужбовця.

Тому протилежні твердження позивача суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст.162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Податковий агент щодо ПДФО юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підп.14.1.180.п.14.1 ст.14 ПК України).

Оскільки відповідач нараховував дохід позивачу на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20, у таких правовідносинах він вважається податковим агентом.

Об`єктом оподаткування резидента є доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) (підпункт 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК України).

Базою оподаткування згідно з п.164.1 ст.164 ПК України є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

На підставі п.164.3. ст.164 ПК України при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.

Відповідно до п.167.1. ст.167 ПК України ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, як податковим агентом, правомірно утримано із нарахованого позивачу доходу на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20.

Тому позовні вимоги визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 61925,24 грн. та зобов`язати її виплатити позивачу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з позивача грошового забезпечення у розмірі 22500,00 грн. та зобов`язати їх виплатити позивачу, суд зазначає таке.

Так, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 04.11.2016 №1569 «Про результати службового розслідування» притягнуто позивача до повної матеріальної відповідальності, заподіяної з його вини Державі, на суму 23912,37 грн.

Згідно з довідкою відповідача від 03.05.2017 №921 за час проходження служби з позивача стягнуто шкоду на суму 1411,49 грн.

У подальшому, 03.05.2018 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Федчук О.Б. вчинено виконавчий напис про повернення позивачем, як боржником, на користь військової частини НОМЕР_1 вартості втраченого майна (озброєння) на суму 22506,88 грн.

Суд врахував, що підстави та порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, станом на час проходження позивачем служби регулювало Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі Положення №243/95-ВР).

Відповідно до абзацу 2 п.1 Положення №243/95-ВР військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України, лише за шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків.

Згідно з п.2 вказаного Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Відповідно до абз.2 п.17 Положення №243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Згідно з п.23 Положення №243/95-ВР якщо вину військовослужбовця чи призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

Як установлену судом вище, на підставі норм Положення №243/95-ВР наказом відповідача від 04.11.2016 №1569 «Про результати службового розслідування» притягнуто позивача до повної матеріальної відповідальності, заподіяної з його вини Державі, на суму 23912,37 грн.

Суд врахував, що станом на час утримання з позивача шкоди в сумі 22500,00 грн. Положення №243/95-ВР втратило чинність.

Натомість, вказані правовідносини станом на час вирішення спору врегульовані Законом України від 03 жовтня 2019 року №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон №160-IX).

На підставі ч.1 ст.10 Закону №160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Частиною 1 ст.12 Закону №160-IX визначено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Оскільки доказів оскарження або скасування у встановленому законом порядку вищевказаних наказу про притягнення до матеріальної відповідальності та виконавчого напису нотаріуса, не надано, суд дійшов висновку, що відрахування вищевказаної шкоди з нарахованих позивачу на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №300/235/20 коштів не суперечить вимогам Закону №160-IX.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295, 370 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Рідзель