Справа № 640/6011/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року м. Київ № 640/6011/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу:

за позовом Громадської спілки "Українська гільдія активістів"

до Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2

треті особи: Рада адвокатів України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Голова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1

про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматись від вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Громадська спілка "Українська гільдія активістів" із позовом до Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Рада адвокатів України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Голова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1, в якому просила суд: визнати відсутність у ОСОБА_2 повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, починаючи з 24.10.2018 та зобов`язати утриматися від здійснення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Так, позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до ст.92 Закону №2453-VI (в редакції чинній станом на 05.12.201 ВККС України діє у складі 11 членів, які є громадянами України, мають вишу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менше двадцяти років. До складу входить член ВККС, призначений Міністром юстиції України. Наказом Міністра юстиції України №1781/5 від 24.10.2014 «Про призначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» ОСОБА_2 було призначено членом ВККС України. Так, 12.02.2015 було прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII (далі - Закон №192-VIII). В пп.5 п.5 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №192-VIII законодавець вказав новий строк повноважень членів ВККС, зокрема, після набрання чинності цим Законом член ВККС, призначений Міністром юстиції України до набрання чинності цим Законом, здійснює свої повноваження протягом чотирьох років з дня їх призначення. З огляду на викладене, повноваження члена ВККС України, призначеного наказом Міністерства юстиції України, до набрання чинності Законом №192-VIII закінчилися 24.10.2018. Однак, станом на дату звернення до суду, відповідач, не дивлячись на те, що його повноваження закінчилися, протиправно виконував повноваження члена ВККС України. Так, обґрунтовуючи порушене право, позивач зазначає, що рішення ВККС прийняті за участю членів ВККС України, повноваження яких припинені є протиправними, порушують права позивача бути призначеним на посаду судді і права на справедливий суд.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що рішенням Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у справі №9901/66/19 від 25.04.2019 встановлено наявність повноважень в окремих членів ВККС України.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі, посилаючись на те, що повноваження ОСОБА_2 , як члена Комісії припиняються 24.10.2020.

Рада адвокатів України проти позовних вимог заперечила, посилаючись на те, що 30.09.2016 набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до п. 26 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону, строк повноважень членів ВККС, обраних до набрання чинності цим законом продовжується до закінчення строку на який їх обрано.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 стосовно тлумачення ч.2 статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави(ч.2. статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч.3 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 №18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звернутися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес".

Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суду України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який : а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, реалізуючи передбачене статтею 55 Основного Закону право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється в його володільця у момент порушення чи оспорення останнього.

Водночас, суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною, відтак, суд повинен встановити, серед іншого, в чому полягає порушення прав особи, яка звертається до суду.

Виходячи із системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутися до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачем є недержавна організація - Громадська спілка «Українська гільдія активістів» (), основний вид діяльності - діяльність інших громадських організацій, н. в. і. у. (основний).

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» від 22.03.2012 №4572-VI , громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Пунктом 2 частини першої статті 11 Закону №4572-VI передбачено, що статут громадського об`єднання має містити відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону №4572-VI для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами.

Водночас, суд звертає увагу, що право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту другого частини першої статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов`язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 №12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Водночас передбачена законом можливість звернення до суду громадських організацій за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб передбачає, що такі особи можуть і самостійно звернутися до суду з таким позовом, проте у цьому випадку належить встановити факт порушення їхніх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Так, обґрунтовуючи зміст порушеного права, позивач посилався на порушення права бути призначеним на посаду судді та на порушення права на справедливий суд.

Суд звертає увагу позивача, що і змісту вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 вбачається, що правовідносини з проходженням процедур проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів виникають між особами, які висловили бажання брати участь у відповідному конкурсі, та кваліфікаційною комісією суддів України, як суб`єктом відповідних правовідносин, а не її окремим членом.

У свою чергу, позивачем не було надано суду статуту Громадської спілки «Українська гільдія активістів» для встановлення мети діяльності організації, переліку учасників даної громадської спілки або інших документів, зі змісту яких вбачається, що учасниками громадської спілки «Українська гільдія активістів» є кандидати на посаду судді, в яких виникли правовідносини із Вищою кваліфікаційною комісією суддів.

Крім того, Громадською спілкою «Українська гільдія активістів» не було надано суду жодних доказів щодо прийняття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішень стосовно позивача або стосовно членів даного добровільного громадського об`єднання, доказів порушення його законних прав та інтересів діями або бездіяльністю відповідача.

Відповідного до Рішення Конституційного Суду від 01.12.2014 у справі № 1-10/2004 визначено розуміння законного інтересу та встановлено, що законний інтерес відбиває легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правого регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним благом.

Враховуючи зазначене розуміння правової категорії законного інтересу, та зважаючи на наведені вище приписи процесуального законодавства в частині можливості його захисту в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що доводи позивача є абстрактними та не містять жодного правового обґрунтування, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Громадська спілка "Українська гільдія активістів" відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур