Справа № 240/663/20
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/663/20 Головуючий у 1-й інстанції: Панкеєва Вікторія Анатоліївна

Суддя-доповідач: Іваненко Т.В.

04 лютого 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Граб Л.С. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року (місце ухвалення - м.Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 24.02.2020, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 08.01.2020 № 1/3;

- зобов`язати відповідача - Ліквідаційну комісію Головного територіального управління юстиції у Житомирській області поновити її на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань з 08.01.2020;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), щодо нездійснення обов`язкового її працевлаштування після звільнення з посади;

- визнати протиправною відмову відповідача - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 22 лютого 2020 року у прийнятті її на державну службу та зобов`язати відповідача - Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), прийняти її на державну службу шляхом видання наказу про призначення на посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький).

- стягнути з Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 08 січня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді;

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 18252, 00 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано накази Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 08.01.2020 № 1/3 "Про внесення змін до наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено з 08.01.2020 ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.01.2020 по 29.09.2020, в розмірі 151948,56 грн.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), викладене у формі листа від 22.01.2020 №10-24/32/353, щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.12.2019.

Зобов`язано Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2019 з урахуванням висновків, викладених у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просять суд: позивач - скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити; відповідач - скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просили суд задовольнити її, заперечивши щодо доводів апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача, в свою чергу, підтримав доводи апеляційної скарги Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та просив суд задовольнити її, заперечивши проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи апеляційних скарг, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Колегією суддів встановлено, що головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 24.10.2019 ОСОБА_1 вручено попередження про припинення державної служби на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та звільнення із займаної посади не раніше 2 місяців з дня попередження.

В подальшому наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 2380/1 від 24.12.2019 ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади в зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Наказом №1/3 від 08.01.2020 були внесенні зміни до наказу про звільнення в частині дати звільнення та зазначено, що ОСОБА_1 звільнена з 08.01.2020.

Вказані зміни внесено у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача, що підтверджується листком непрацездатності серії АДТ № 431639 від 26.12.2019.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору, разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне, змінити рішення суду першої інстанції в резолютивній частині.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), якщо інше не передбачено законом (ч.2 ст.5 Закону №889-VIII).

Згідно із ч.3 ст.5 Закону №889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до п.1 та п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу (п.1-1ч.1 ст.87 ).

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

За приписами ст.36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В силу ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дає підстави для висновку, що однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Так, 24.10.2019 позивачці головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, вручено попередження про припинення державної служби на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та звільнення із займаної посади не пізніше 2 місяців з дня попередження.

В той же час, відповідач одночасно з попередженням про звільнення не виконав свій обов`язок та не запропонував позивачці наявні вакантні посади у Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що представником не заперечувалось.

Крім цього, при звільненні позивачки не було розглянуто питання її переважного права на залишення на роботі відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України як працівника, який має тривалий безперервний стаж, що підтверджується копіями трудових книжок від 02.01.2003 та від 10.02.2015.

На підтвердження оцінки результатів її службової діяльності та неодноразового заохочення за сумлінне та якісне виконання службових обов`язків позивачкою до матеріалів справи надано копії грамот і подяк, що отриманні впродовж проходження служби.

Як доказ підвищення кваліфікації позивачкою до матеріалів справи надано копії сертифікатів та свідоцтв про проходження навчання та тренінгів.

Відповідно до висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців категорії "Б" та "В" номенклатури Головного територіального управління юстиції у Житомирській області у 2019 році ОСОБА_1 мала відмінну оцінку результатів службової діяльності.

Колегія суддів також враховує, що відповідачем не надано доказів невідповідності позивачки займаній посаді та не наведено критеріїв відбору працівників для переведення на службу в Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Отже, роботодавець зобов`язаний був запропонувати позивачці іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивачки, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у неї права на переважне залишення на роботі.

Вказані обставини свідчать про те, що звільнення позивачки проведено з порушенням вимог законодавства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржених наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області щодо звільнення позивачки, так як останні прийнято не на підставі вимог чинного законодавства, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено та без дотриманням принципу рівності перед законом.

Слід звернути увагу, що 24.12.2019 позивачка зверталась із заявою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про призначення її на посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області Управління державної реєстрації Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в порядку переведення.

За результатами розгляду заяви відповідач листом від 22.01.2020 повідомив, що відповідно до статті 41 Закону України "Про державну службу" питання щодо переведення до іншого державного органу вирішується спільно суб`єктом призначення або керівником державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єктом призначення або керівником державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Тобто обов`язку керівника щодо призначення працівника на посаду шляхом переведення з іншої установи чинним законодавством не передбачено. Виконуючим обов`язки начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) не ініційовано питання щодо її переведення до новоутвореного органу. Також проінформовано, що стаття 42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі стосуються лише вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Проте таке звернення безпідставно та помилково відповідачем розглядалося через призму переведення державних службовців, визначеного правовими норами ст.41 Закону N889-VIII.

При розгляді даного звернення відповідач не врахував, що відповідно до вимог статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Одночасно слід зауважити, що Верховний Суд України ще у постановах від 04.03. 2014 по справі № 21-8а14, від 27.05.2014 по справі № 21-108а14, від 28.10.2014 по справі №21-484а14 сформулював правову позицію, відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Більш того, відповідно до вимог ч. 5 статті 22 Закону N889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до ч.1 ст.42-1 КЗпПУ працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звернення позивача як згода (бажання) на переведення на іншу роботу (посаду) до новоутвореного Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, як правонаступника ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, є нерозглянутим.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивачки про зобов`язання відповідача - Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) прийняти її на державну службу шляхом видання наказу про призначення на посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) є необґрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим не може бути задоволена судом у обраний позивачем спосіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Тож з метою відновлення порушених прав позивачки, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо дати поновлення ОСОБА_1 на посаді - 08.01.2020, враховуючи наступне.

Статтею 241-1 КЗпП визначено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Крім того, відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Тобто, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Таким чином, 08.01.2020 був останнім робочим днем ОСОБА_1 в Головному територіальному управлінні юстиції у Житомирській області, тож її необхідно поновити на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань з 09.01.2020.

Згідно з ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Враховуючи висновки апеляційного суду стосовно дати поновлення ОСОБА_1 на посаді період вимушеного прогулу позивача складає не 183 робочих дні, а 182 робочих дні.

Зі змісту довідки про доходи № 6.2/38/2020/109 від 11.02.2020, встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення становить 17436,72 грн, а середньоденна заробітна плата складає 830,32 грн.

Отже, за весь час вимушеного прогулу на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача середній заробіток в розмірі 151118,24 грн (182*830,32 грн).

Доводи апелянта щодо зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на отриману позивачкою суму вихідної допомоги по безробіттю колегія суддів оцінює критично, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання апелянта на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Зазначена правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18).

Що стосується відмови судом першої інстанції в задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У ч. 3 ст. 23 ЦК України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. […] Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Разом з тим, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Проте, позивач не виконала свого обов`язку щодо доказування та не надала суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надала жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23 січня 2020 року у справі №580/1617/19, від 31 жовтня 2019 року у справі №320/2554/16, від 13 лютого 2020 року у справі №815/208/17.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За змістом ч. 1 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За правилами ч. 3 вказаної статті зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити в резолютивній частині.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року змінити.

В третьому абзаці резолютивної частини рішення змінити дату поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Головного територіального управління юстиції у Житомирській області з "08.01.2020" на "09.01.2020".

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

"Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (Майдан Соборний,1, м.Житомир, 10014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2020 по 29.09.2020, в розмірі 151 118 (сто п`ятдесят одна тисяча сто вісімнадцять) грн 24 коп."

В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 лютого 2021 року.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Граб Л.С. Сторчак В. Ю.