Справа № 520/8017/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 р. Справа № 520/8017/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, по справі № 520/8017/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі по тексту ГУ ДФС у Харківській області, відповідач), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11.03.2020 року №№0-2020, 0-2020, 0-2020.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що йому нараховано податок на нерухоме майно, що не є об`єктом оподаткування, оскільки ці об`єкти нежитлової нерухомості є будівлями промисловості за конструкцією, будівельною документацією, призначенням та місцем розташування (землі промисловості). Зазначені будівлі придбані з метою відбудови та використання їх за призначенням для вироблення та переробки сільськогосподарської продукції, однак фізичний та майновий стан позивача не дали можливості цього зробити. Отже, посилаючись на викладені доводи вважає протиправними податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11.03.2020 року №0-2020, №0-2020 та №0-2020 та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 у справі № 520/8017/2020 прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 у справі № 520/8017/2020 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зауважив, що судом першої інстанції допущено порушення вимог ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ч.5 ст.242 КАС України внаслідок ігнорування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17 та від 16.04.2020 року у справі №810/1011/18 щодо застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки відмовлено у задоволенні позовних вимог лише з підстав перебування об`єктів нерухомості у власності фізичної особи, а не промислового підприємства. Зауважив, що зазначені у податкових повідомленнях рішеннях об`єкти нежитлової нерухомості є його будівлями промисловості, а тому не підлягають оподаткуванню, внаслідок чого, вимоги апелянта підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Клопотання апелянта про проведення розгляду справи з викликом сторін задоволенню не підлягає, оскільки в силу ч.2 ст.313 КАС України проведення у відкритому судовому засіданні розгляду справи, призначеної до розгляду в порядку письмового провадження, є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, та можливо лише у випадку якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні. Разом з тим, жодних доводів в обґрунтування необхідності слухання справи у відкритому судовому засіданні позивач не навів, а суд апеляційної інстанції, враховуючи, що наявні у справі докази є достатніми для її розгляду, не вбачає підстав для розгляду даної справи у відкритому судовому засіданні.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації Департаменту територіального контролю та відомостям з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта, за відповідачем - ОСОБА_1 , значаться наступні нежитлові будівлі, а саме: нежитлова будівля, квасильного цеху загальною площею 342,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відомості щодо цільового призначення відсутні; нежитлова будівля, - теплиця та комплекс споруд загальною площею 1011,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відомості щодо цільового призначення відсутні; нежитлова будівля, котельні з навісом та резервуаром для води загальною площею 468,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 - а, відомості щодо цільового призначення відсутні (а.с.21-26).

Головним управлінням ДПС у Харківській області було винесено податкові повідомлення-рішення, а саме: податкове повідомлення - рішення від 11.03.2020 року № 0-2020 на суму 31 654,29 грн, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1011,4 м.кв.; податкове повідомлення - рішення від 11.03.2020 року № 0-2020 на суму 14 659,75 грн, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 468,4 м.кв.; податкове повідомлення - рішення від 11.03.2020 року № 0-2020 на суму 10 703,75 грн, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 342,0 м.кв.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень оскільки нежитлові будівлі, які належать позивачу на праві власності не підпадають під дію пункту є підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПКУ, так як перебувають у власності фізичної особи, а не промислового підприємства, а відтак є об`єктом оподаткування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України), платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначенням ст.265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.261 ПК України).

Як встановлено положеннями пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Нормами пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, пп."є" пп.266.2.2. п.266.1 ст.266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами пп. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Колегія суддів зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим, конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому, застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (пп.«ґ» пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Визначення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що застосування пп. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17, а також у постанові від 16.04.2020 року у справі №810/1011/18, що в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17 та від 16.04.2020 року у справі №810/1011/18, з огляду на повну відповідність висновків суду апеляційної інстанції значеним висновкам у справах касаційної інстанції.

Разом з цим, у зазначених постановах Верховного Суду чітко зазначено про можливість застосування пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств.

Таким чином, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України у разі, якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України з огляду на перебування нежитлових будівель у власності фізичної особи ОСОБА_1 , а не промислового підприємства.

При цьому, досліджуючи питання функціонального призначення належних позивачу на праві власності будівель, колегія суддів зазначає наступне.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо ОСОБА_1 , відомості щодо цільового призначення належних йому нежитлових приміщень (342,0 кв.м., 1011,4 кв.м., 468,4 кв.м.) відсутні.

Як зазначив ОСОБА_1 у позовній заяві, метою придбання зазначених нежитлових будівель була відбудова та використання їх за призначенням для вироблення та переробки сільськогосподарської продукції, однак наразі її використання є неможливим.

Таким чином, позивачем підтверджено, що належні йому нежитлові будівлі не використовуються за їх функціональним призначенням, а саме як будівлі промисловості, оскільки не використовуються для виготовлення промислової продукції.

З огляду на викладене, враховуючи обов`язкову умову для застосування положень пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України - перебування у власності нерухомого майна (будівлі промисловості), яке використовуються за функціональним призначенням для промислового виробництва, колегія суддів приходить до висновку, що належні позивачу нежитлові приміщення підлягають оподаткуванню, а тому визначення податковим органом податкового зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є правомірним.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує півтора відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Відповідно до п. 10.3 ст. 10 ПК України питання щодо встановлення податку на майно, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки вирішують місцеві ради в межах повноважень.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Згідно рішення ХVІІ сесії VІІІ скликання Нововодолазької селищної ради сесії від 22.06.2018 року №1395, встановлені ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на 2019 рік, згідно додатку 1 до якого, для інших типів нежитлових будівель, які не зазначені в частині 3 додатку 1 та додатку 2, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб із розрахунку за 1 кв.м. бази оподаткування в розмірі 0,75% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Можливість віднесення нежитлових будівель ОСОБА_1 до переліку нежитлових будівель, зазначених в частині 3 додатку 1 та додатку 2, або додатку 3, в якому, зокрема, зазначені об`єкти, що не підлягають оподаткуванню, колегією суддів не встановлено (а.с.18-23).

Так, враховуючи встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» розмір мінімальної заробітної плати у 2019 році, що становив 4 173 грн, база оподаткування за 1 кв.м. для ОСОБА_1 становить 31,2975 грн.

Тобто, суми податку у 2019 році на нежитлові приміщення позивача загальною площею 1011,4 м.кв становлять 31 654,29 грн (1011,4 *31,2975), 468,4 м.кв - 14 659,75 (468,4 *31,2975), 342,0 м.кв. - 10 703,75 грн (342,0 м.кв *31,2975).

Таким чином, колегія суддів вважає правомірно прийнятими податкове повідомлення-рішення від 11.03.2020 року № 0-2020 на суму 31 654,29 грн, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1011,4 м.кв., податкове повідомлення - рішення від 11.03.2020 року № 0-2020 на суму 14 659,75 грн, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 468,4 м.кв. та податкове повідомлення - рішення від 11.03.2020 року № 0-2020 на суму 10 703,75 грн, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 342,0 м.кв.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Відповідно ч. 2ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в даному випадку порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення його позову до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11.03.2020 року №№0-2020, 0-2020, 0-2020.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 із посиланням на неможливість застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України по суб`єктному складу, оскільки нежитлові приміщеня перебувають у власності фізичної особи, а не промислового підприємства, однак у спірних відносинах відмова була вмотивована неможливістю звільнення позивача від оподаткування, з огляду на відсутність такої обов`язкової умови як використання об`єктів промисловості за функціональним призначенням для промислового виробництва, отже, з інших підстав ніж це встановлено судом першої інстанції, що свідчить про неповне з`ясування обставин у справі.

У відповідності дост. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326 - 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 по справі № 520/8017/2020 - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 по справі № 520/8017/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій