Справа № 640/18383/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Коротких А.Ю., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № в частині визначеного грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 494 077,64 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 395 262,11 грн. та за штрафними санкціями - 98 815,53 грн.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № в частині визначеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 7 211,83 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 5 726,15 грн. та за штрафними санкціями - 1 485,66 грн.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № 4 в частині визначеного грошового зобов`язання зі сплати військового збору у сумі 37 737,45 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 30 189,96 грн. та за штрафними санкціями - 7 547,49 грн.; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2018 року №Ф-205; визнати протиправним та скасувати рішення від 19 липня 2018 року № про застосування штрафних санкцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належним чином засвідченої копії акта перевірки, з якої можливо було б встановити зміст та обсяг виявлених під час перевірки порушень податкового законодавства з боку ФОП ОСОБА_1 та співставити зазначені в акті перевірки порушення із наявними у справі доказами. Наголосив, що факти порушень вимог Податкового кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб ФОП ОСОБА_1 нормативно та документально не підтверджуються. Вказав на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності висновків акта перевірки щодо порушення позивачем пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, а тому збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість є протиправним. Зазначив, що відповідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою для розрахунку єдиного внеску є загальний річний оподаткований дохід, тоді як встановлено вище, висновки про заниження позивачем оподатковуваного доходу є безпідставними, оскаржувані вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2018 року №Ф-205 та рішення від 19 липня 2018 року № про застосування штрафних санкцій є протиправними.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включити до складу витрат вартість ремонту майна, що використовується в господарській діяльності, зокрема вантажного автомобіля, який належить до основних засобів подвійного призначення. Підкреслює, що фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування зобов`язані вести книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати. Звертає увагу, що в результаті допущених порушень податкового законодавства, з урахуванням порушень відображених в п.п.2.1.4 р. 2 Акта перевірки контролюючим органом було встановлено заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок.

Крім того, у тексті апеляційної скарги міститься клопотання про заміну відповідача у справі - Головного управління ДФС у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві.

Розглянувши заявлене клопотання, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» випливає, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Згідно додатку 2 до вказаної постанови Головне управління ДФС у м. Києві реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про створення Головного управління ДПС у м. Києві здійснено 30 липня 2019 року.

З урахуванням наведеного суд вважає за можливе задовольнити клопотання апелянта та допустити заміну Головного управління ДФС у м. Києві () його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві ().

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що в апеляційній скарзі наведено обширні цитати окремих норм законів, проте, ні в Акті, ні в апеляційній скарзі не зазначено, які саме документи, що підтверджують використання позивачем у своїй господарській діяльності придбаних товарно-матеріальних цінностей та/чи послуг, на думку відповідача не відповідають названим нормам. Таким чином, на думку позивача, оскільки апеляційна скарга не спростовує викладені в позовній заяві доводи про те, що висновок податкового органу про порушення вимог податкового законодавства є необґрунтованим та документально не підтвердженим, він мав право включати відповідні суми до складу витрат для цілей оподаткування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що відповідно до податкового повідомлення-рішення від 19 липня 2018 року № за порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 177.2, 177.4, 177.10 статті 177 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 495 295,85 грн., у тому числі за податковими зобов`язанням - 396 236,68 грн. та за штрафними санкціями - 99 059,17 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 19 липня 2018 року № за порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 8 511,25 грн., у тому числі за податковими зобов`язанням - 6 809,00 грн. та за штрафними санкціями - 1 702,25 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 19 липня 2018 року № за порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 37 838,96 грн., у тому числі за податковими зобов`язанням - 30 271,17 грн. та за штрафними санкціями - 7 567,79 грн.

Крім того, відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2018 року №Ф-205 з вимогою сплатити недоїмку у розмірі 123 908,68 грн.

Рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19 липня 2018 року № до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 29 061,10 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску прийняті на підставі акта від 25 червня 2018 року №2858/26-15-42-04-30/ НОМЕР_1 «Про результати документальної планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015р. по 31.12.2017р., дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2011р. по 31.12.2017р.».

Перевіркою встановлено наступні порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства:

- пункту 177.2, підпунктів 177.4.1 - 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податкові зобов`язання з податку на доходи з фізичних осіб на загальну суму 396 236,68 грн., в тому числі за 2015 рік - 89 450,00 грн., за 2016 рік - 140 898,02 грн., за 2017 рік - 165 888,66 грн.;

- пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України та наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року №481 «Про затвердження форми книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» - встановлено неналежне ведення книги обліку доходів і витрат (не надано до перевірки);

- підпункту 1.2, 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України - занижено та не перераховано до бюджету військовий збір на загальну суму 30 271,17 грн., у тому числі за 2015 рік - 4 705,61 грн., за 2016 рік - 11 741,50 грн., за 2017 рік - 13 824,06 грн.;

- абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - не нараховано та не сплачено суму єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу, встановленого за результатами перевірки на загальну суму 123 909,68 грн., в тому числі за 2015 рік - 56 787,27 грн., за 2016 рік - 53 108,81 грн., за 2017 рік - 14 013,60 грн.;

- підпункт 198.5 статті 198 Податкового кодексу України - занижено податкові зобов`язання, що підлягають сплаті до бюджету на загальну суму 6 809,00 грн., а саме: за грудень 2016 року 2 144,00 грн., за 2017 рік 4 665,00 грн.;

- пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України - протерміновано реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних за період з 29 вересня 2017 року по 19 жовтня 2017 року.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № в частині визначеного грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 494 077,64 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 395 262,11 грн. та за штрафними санкціями - 98 815,53 грн.; податкового повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № в частині визначеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 7 211,83 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 5 726,15 грн. та за штрафними санкціями - 1 485,66 грн.; податкового повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року №4 в частині визначеного грошового зобов`язання зі сплати військового збору у сумі 37 737,45 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 30 189,96 грн. та за штрафними санкціями - 7 547,49 грн., вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2018 року №Ф-205 та рішення про застосування штрафних санкцій від 19 липня 2018 року №, оскільки відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних вимоги, рішення та податкового повідомлення-рішення.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений статтею 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, необхідною умовою для віднесення включення сум до витрат, які пов`язані з отриманням доходів, належать саме документально підтверджені такі витрати за конкретний період, перелік який визначений розділом ІІІ Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, чинного з 01 січня 2017 року, не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Згідно з підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

З наведеного вбачається, що підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

За визначенням підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Щодо доводів відповідач, що в акті перевірки зафіксовані порушення в частині завищення витрат у перевіреному періоді в частині придбання запчастин, шин та інших матеріальних цінностей на загальну суму 2 018 077,39 грн., оскільки позивачем віднесено до складу витрат видатки на придбання запасних частин, шин та інших товарно-матеріальних цінностей у сумі 1 948 308,87 грн. (без ПДВ), які сплачені постачальникам, а надані до перевірки накладні, акти не підтверджують відношення зазначених витрат до здійснення підприємницької діяльності позивача та отримання доходу; до складу витрат у 2016 році включено витрати на придбання основного засобу (сідловий тягач Renault Magnum 500) у розмірі 10 720,94 грн. без ПДВ; у 2017 році позивачем віднесено до складу витрат витрати на придбання ТМЦ у розмірі 23 365,38 грн. без ПДВ, які фактично не використовуються в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності; при детальному аналізі поданих до перевірки квитанцій, товарних чеків та інших документів неможливо ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (не зазначено покупцем ФОП ОСОБА_1 ) на загальну суму 59 047,58 грн., у зв`язку з чим, в порушення пункту 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України позивачем завищено витрати, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів звертає увагу, що до апеляційної скарги відповідачем було долучено копію Акту перевірки від 25 червня 2018 року № 2858/26-15-42-04-30/ НОМЕР_1 , проте даний доказ не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки відповідачем не зазначено жодних причин та не надано жодних доказів щодо неможливості подання вказаного Акту до суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною другою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частина четверта статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до частини 5 статті 94 КАС України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55, згідно з яким відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23.

Отже, копії письмових доказів, наявні у справі, мають бути належним чином засвідченими.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що наданий відповідачем Акт перевірки не засвідчений в установленому законом порядку та не містять будь-яких відміток про засвідчення копії даного документа, зокрема «Копія», «Згідно з оригіналом», назви посади особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Таким чином вказаний документ не можуть бути прийнятий в якості доказу у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав ні до суду першої інтенції, а ні до суду апеляційної інстанції належним чином засвідченої копії акта перевірки, з якої можливо було б встановити зміст та обсяг виявлених під час перевірки порушень податкового законодавства з боку ФОП ОСОБА_1 та співставити зазначені в акті перевірки порушення з наявними у справі доказами.

Крім того, відповідачем, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надано суду будь-яких доказів на підтвердження викладених в акті перевірки порушень в частині, що оскаржуються позивачем, зокрема про порушення вимог пункту 177.2, підпунктів 177.4.1 - 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижені податкові зобов`язання з податку на доходи з фізичних осіб на загальну суму 396 236,68 грн.; пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України та наказу Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року №481 «Про затвердження форми книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтонації про те, що факти порушень вимог Податкового кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб ФОП ОСОБА_1 нормативно та документально не підтверджені.

Суд враховує, що на спростування висновків акта перевірки позивачем було надано до суду документи, а саме: копії видаткових накладних, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), актів про установку, актів про надання послуг, актів заміни технічних рідин, дефектних актів, актів введення в експлуатацію малоцінних активів, які не засвідчені належним чином, проте, оскільки у межах спірних правовідносин обов`язок доказування покладено саме на відповідача, який у свою чергу не довів наявність відповідних порушень, визначених підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, приймає їх до уваги.

Згідно з пунктом 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою для розрахунку військового збору та єдиного внеску є загальний річний оподаткований дохід.

Враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність висновків про заниження позивачем оподатковуваного доходу, який став базою для донарахування позивачу податку на доходи з фізичних осіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтонації, що визначення грошового зобов`язання зі сплати військового збору є протиправним.

Щодо доводів відповідача про заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість, а саме про те, що підставою для збільшення грошових зобов`язань з податку на додану вартість оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням є те, що ФОП ОСОБА_1 не нараховано податкові зобов`язання по операціях з придбання товарів (сідловий тягач Renault Magnum 500, будівельні матеріали), що не використовуються в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника та перебували на кінець звітного періоду в залишках на суму 6 809,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з пунктом 198.2 статті198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Між тим, як передбачено у пункті 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183цього Кодексу (пункт 201.8 статті 201 Податкового кодексу України).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, для формування податкового кредиту має бути наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності висновків акта перевірки щодо порушення позивачем пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість є протиправним.

За визначенням статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску зокрема є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 статті Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 5 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суми незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Частиною четвертою статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Так, згідно з підпунктом 14.1.1-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Згідно з абзацами першим-четвертим частини першої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» контролюючий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як зазначено у частині другій статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що контролюючий орган у разі виявлення на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску, який слідує за останнім місяцем коли було сплачено єдиний внесок, виносить вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка може бути винесена протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника податків до акта перевірки.

При цьому, вимога формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до Закону нараховується єдиний внесок.

Враховуючи, що згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою для розрахунку єдиного внеску є загальний річний оподаткований дохід, тоді як встановлено вище, висновки про заниження позивачем оподатковуваного доходу є безпідставними, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2018 року №Ф-205 та рішення від 19 липня 2018 року № про застосування штрафних санкцій є протиправними.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що податкові повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № в частині визначеного грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 494 077,64 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 395 262,11 грн. та за штрафними санкціями - 98 815,53 грн.; від 19 серпня 2018 року № в частині визначеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 7 211,83 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 5 726,15 грн. та за штрафними санкціями - 1 485,66 грн.; від 19 серпня 2018 року №4 в частині визначеного грошового зобов`язання зі сплати військового збору у сумі 37 737,45 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 30 189,96 грн. та за штрафними санкціями - 7 547,49 грн., вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19 липня 2018 року №Ф-205 та рішення про застосування штрафних санкцій від 19 липня 2018 року № є протиправними та підлягають скасуванню, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, Відповідач, як суб`єкти владних повноважень, не виконав покладених на нього обов`язків щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваних рішень.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено «08» лютого 2021 року.