Справа № 420/1271/20
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 р. Категорія: 102010000м.ОдесаСправа № 420/1271/20
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

час і місце ухвалення: 16:24:33, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ» про визнання протиправним невжиття заходів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ», про визнання протиправним невжиття заходів Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, яке призвело до порушення Південно-західним апеляційним господарським судом правового порядку в Україні та принципу процесуальної економії господарського судочинства через протиправний примус особи з інвалідністю ОСОБА_1 до понесення додаткових матеріальних витрат і докладання додаткових зусиль для отримання доступу до правосуддя, зобов`язання Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в межах дискреційних повноважень, визначених ст. 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вжити заходів загального характеру для припинення Південно-західним апеляційним господарським судом подальшого порушення правового порядку в Україні і принципу процесуальної економії господарського судочинства через протиправний примус особи з інвалідністю ОСОБА_1 до понесення додаткових матеріальних витрат і докладання додаткових зусиль для отримання доступу до правосуддя, стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 20 грн. матеріальної шкоди, зобов`язання Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України виставити солідарні регресивні вимоги суддям Південно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дії яких призвели до списання за рішенням суду коштів з єдиного казначейського рахунку для компенсації позивачу матеріальної шкоди у розмірі 20 грн., мотивуючи його тим, що суддівські порушення та помилки, яки неможливо виправити шляхом апеляційного оскарження повинні вирішуватися поданням позову проти держави, в тому числі, щодо компенсації за недоліки в здійсненні правосуддя. Нормами процесуального законодавства не передбачено можливості оскарження вчинення (не вчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду справи, усунення всіх інших процесуальних порушень, які допустили суди чи судді після отримання позовної заяви та визначення складу суду, при тому, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантується право на оскарження будь-яких дій, які становлять втручання в права особи. Суддівські порушення, які неможливо виправити за допомогою апеляції (касації), повинні вирішуватися поданням позову проти держави, оскільки виправлення подібних помилок є виключною відповідальністю держави. При цьому, враховуючи, що Кабінет Міністрів України є вищим органом виконавчої влади до завдань якого належить вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, видає акти на виконання заходів загального характеру, вносить у порядку законодавчої ініціативи законопроекти, саме ця особа має вчиняти відповідні заходи. Щодо Державної казначейської служби України, позивач зазначає, що заявив вимогу про стягнення матеріальної шкоди, а цей орган здійснює безспірне списання коштів державного бюджету.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 19.11.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» Бондаренко Т.А. на рішення Господарського суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року у справі № 916/1288/19.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 року у справі № 916/1288/19 апеляційну скаргу виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» Бондаренко Т.А. - залишено без руху. Встановлено ТОВ «Морський клуб ТЦФ» строк 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі 30460 грн. 43 коп.

Оскільки вимоги ухвали суду від 02.12.2019 року ТОВ «Морський клуб ТЦФ» не виконані, недоліки апеляційної скарги не усунуті, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 року апеляційну скаргу виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» Бондаренко Т.А. на рішення Господарського суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року у справі №916/1288/19 повернуто скаржнику без розгляду.

Крім того, 19.11.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року у справі № 916/1288/19.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 року у справі № 916/1288/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з тим, що ним не виконано вимоги п. 3 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, а саме: не направлено копії апеляційної скарги Одеській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ». Ухвалою апелянту встановлено 10-денний строк з дня її вручення для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду відповідних доказів направлення копії апеляційної скарги з додатками іншим сторонам у справі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 року відкрито апеляційне провадження по справі №916/1288/19 за апеляційною скаргою учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року, оскільки апелянт 09.12.2019 року надав до Південно-західного апеляційного господарського суду квитанцію, поштову накладну, опис вкладення в цінний лист від 09.12.2019 року, які підтверджують направлення апеляційної скарги, копію пенсійного посвідчення на адресу Одеської філії Державного підприємства «АМПУ», а також опис вкладення в цінний лист з розпискою виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» про отримання копії апеляційної скарги нарочним 18.11.2019 року.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року у справі №916/1288/19 закрито.

Зазначена ухвала суду оскаржена ОСОБА_1 в касаційному порядку та Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду 11.03.2020 року відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою, яке наразі триває.

Оскільки при рівних умовах Південно-західним апеляційним господарським судом апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху з підстав не направлення копії апеляційної скарги Одеській філії Державного підприємства «АМПУ», а апеляційна скарга ТОВ «Морський клуб ТЦФ» з таких підстав без руху не залишалася, позивач стверджує, що колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду допущена непряма дискримінація ОСОБА_1 за ознаками належності його до фізичних осіб та осіб з інвалідністю через створення для нього менш сприятливих умов доступу до судочинства порівняно з ТОВ «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ» та не застосований принцип процесуальної економії господарського судочинства, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено та позивачем не надано належних та допустимих доказів фактів прояву дискримінаційної поведінки відносно нього, які б свідчили про порушення прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 , як особи яка відноситься до фізичних осіб або осіб з інвалідністю, що в свою чергу унеможливлює зобов`язання відповідача вчинити певні дії, оскільки встановлення судом протиправності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень є юридично значущий факт за яким у суду виникає право зобов`язати відповідача вчинити певні дії спрямовані на відновлення порушених прав.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 21, 22, 24 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 2, 7, 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої у 1948 році, кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Крім того, не повинно проводитися ніякого розрізнення на основі політичного, правового або міжнародного статусу країни або території, до якої людина належить, незалежно від того, чи є ця територія незалежною, підопічною, несамоврядованою або як-небудь інакше обмеженою у своєму суверенітеті.

Всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Усі люди мають право на рівний захист від якої б то не було дискримінації, що порушує цю Декларацію, і від якого б то не було підбурювання до такої дискримінації.

Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Також, відповідно до ст. 1 протоколу № 12, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 року, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 1, ст. 2, 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

При цьому, непряма дискримінація це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод, забезпечення рівності перед законом, забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини.

Особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалася таким правом, та інших осіб.

Таким чином, нормами як національного так і міжнародного законодавства заборонена будь-яка дискримінація осіб за будь-якими ознаками.

Разом з цим, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з положеннями ст. 29 Загальної декларації прав людини кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому разі не повинно суперечити цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 258, ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України до апеляційної скарги додаються докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі.

До апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 258 цього Кодексу, застосовується положення ст. 174 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не заперечує ту обставину, що нормами національного законодавства передбачено право суду залишити апеляційну скаргу без руху за відсутності доказів направлення її іншим учасникам процесу, однак позивач не погоджується що саме у випадку поданої ним скарги, яка направлена до ДП «АМПУ», а не до його філії суд мав право залишати таку скаргу без руху та позивач також вважає дискримінацією не зазначення таких самих підстав при залишення без руху апеляційної скарги ТОВ «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ».

Позивач зазначає, що такі дії суддів є дискримінацією його з підстав належності його до фізичних осіб, а також фізичних осіб з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що такі твердження позивача є безпідставними, та не вбачає в діях Південно-західного апеляційного господарського суду будь-якої дискримінації ОСОБА_1 , оскільки будь-яких доказів, які б свідчили що ухвала від 02.12.2019 року у справі № 916/1288/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 судом винесена з підстав належності позивача до фізичних осіб, або осіб з інвалідністю, не має.

Ухвали, які порівнює позивач не суперечать між собою, не містить різних трактувань або обґрунтування одних і тих самих обставин з підстав належності позивача до фізичних осіб, або осіб з інвалідністю, тощо.

При цьому, в межах даної адміністративної справи суд не може надавати оцінку рішенням Південно-західного апеляційного господарського суду, оскільки оскарження дій судді щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Фактично обставини, викладені в позові свідчать про незгоду позивача з процесуальним рішенням суддів, однак з Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 скористався своїм правом, наданим Законом, на касаційне оскарження, шляхом подання касаційної скарги на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 року, постановлену за результатом розгляду його апеляційної скарги. Касаційний розгляд скарги ОСОБА_1 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 року триває.

Позивач, в разі незгоди з діями судді, може звернутися до Вищої ради правосуддя зі скаргою про вчинення суддею дисциплінарного проступку, однак така скарга у відповідності до ст. 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» не може зводитися лише до незгоди із судовим рішенням.

Так само, твердження позивача щодо порушення суддями Південно-західного апеляційного господарського суду принципу процесуальної економії господарського судочинства є не обґрунтованими, оскільки позивач ці обставини пов`язує з протиправним покладанням на нього обов`язків, які у нього відсутні, а суд, в даному випадку, не може надавати оцінку процесуальному рішенню судді поза порядком, передбаченим процесуальним законом.

З урахуванням наведеного, колегією суддів не встановлено та позивачем не надано належних та допустимих доказів фактів прояву дискримінаційної поведінки відносно нього, які б свідчили про порушення прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 , як особи яка відноситься до фізичних осіб або осіб з інвалідністю, що в свою чергу унеможливлює зобов`язання відповідача вчинити певні дії, оскільки встановлення судом протиправності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень є юридично значущий факт за яким у суду виникає право зобов`язати відповідача вчинити певні дії спрямовані на відновлення порушених прав.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправним невжиття заходів Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, яке призвело до порушення Південно-західним апеляційним господарським судом правового порядку в Україні та принципу процесуальної економії господарського судочинства через протиправний примус особи з інвалідністю ОСОБА_1 до понесення додаткових матеріальних витрат і докладання додаткових зусиль для отримання доступу до правосуддя, зобов`язання Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в межах дискреційних повноважень, визначених ст. 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вжити заходів загального характеру для припинення Південно-західним апеляційним господарським судом подальшого порушення правового порядку в Україні і принципу процесуальної економії господарського судочинства через протиправний примус особи з інвалідністю ОСОБА_1 до понесення додаткових матеріальних витрат і докладання додаткових зусиль для отримання доступу до правосуддя, задоволенню не підлягають.

Оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь матеріальної шкоди та виставлення до суддів регресивних вимог є похідними від вимог, в задоволенні яких відмовлено, зазначені вимоги також задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року по справі № 420/1271/20, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.