Справа № 360/4449/20
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

10 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4449/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач), після уточнення позовних вимог просить:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсація за речове майно, яке не було отримано під час проходження служби у сумі 10128,96 грн;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 сплатити ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку, виходячи з наступного дня після звільнення і до звернення до суду, тобто з 27.03.2020 до 16.11.2020 у сумі 148047,12 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за контрактом у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті з 17.03.2015 по 18.02.2020.

18.02.2020 наказом № 29 військового комісара Сєвєродонецького міського військового комісаріату позивача було переведено для проходження подальшої військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

19.02.2020 наказом № 55 прибув і приступив до виконання службових обов`язків у військову частину НОМЕР_1 , зарахований на всі види забезпечення з 20.02.2020.

26.03.2020 наказом № 90 позивач звільнений у запас на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.03.2020 № 61-РС за п. й, п. 2, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 26.03.2020 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 27.03.2020.

14.04.2020 та 17.08.2020 позивач звертався до бухгалтерії відповідача із заявами виплати грошової компенсації за не отримане речове майно та надання довідок.

15.09.2020 позивач отримав відповідь, в якій містився детальний розрахунок за бюджетною програмою (підпрограмою) КПКВ 2101020/3 КЕКВ 2210 кодом видатків (видом) 026 на 2020 рік, та довідка № 191 про вартість речового майна, що належить до видачі ст. сержанту ОСОБА_1 . Компенсацію за не отримане речове майно позивач не отримав.

Сума грошової компенсації за не отримане речове майно складає 10128,96 грн.

Місячне грошове забезпечення позивача складає 19613, 30 грн. Середньоденне грошове забезпечення становить (19613.30*2) : 62=632.68 грн, де 19613,30 - грошове забезпечення за місяць. 2- кількість місяців (грудень 2019, січень 2020 року), 62- днів за два місяці.

Сума за несвоєчасне сплачену компенсацію за неотримання речового майна складає 148047,12 грн. Виходячи з наступного дня після звільнення до звернення до суду на 16.11.2020: 632,68*234=148047,12 грн, де 632,68 грн- середньоденне грошове забезпечення, 234 - днів несвоєчасної сплаченої компенсації.

З посиланням на частину другу статті 9, статтю 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей», постанову КМУ від 28.10.2004 № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», статей 116, 117 Кодексу Законів про працю України позивач просить виплатити грошову компенсація за речове майно, яке не було отримано під час проходження служби, у сумі 10128,96 грн та середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 27.03.2020 до 16.11.2020 у сумі 148047,12 грн.

Ухвалою від 28.12.2020 після усунення недоліків позовної заяви відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 21.01.2021 (арк. спр. 47-48).

21.01.2021 розгляд справи відкладено, судове засідання призначено на 10.02.2021 (арк. спр. 54).

Ухвалою від 10.02.2021 вирішено вважати не пропущеним строк звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії в адміністративній справі № 360/449/21 (арк. спр. 64-65).

Відповідач заперечував проти задоволення вимог, про що подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 60-61), в якому зазначено таке.

Щодо грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Грошових коштів на рахунка« військової частини НОМЕР_1 в державній казначейській службі України Бахмутсьного району Донецької області не має, кошти виділяються на рахунки військової частини за заявками, а тому військова частина НОМЕР_1 не може своєчасно сплатити компенсацію за неотримане речове майно.

Слід зауважити, що заявка щодо виплати компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_2 відпрацьована та направлена до Командування Сухопутних Військ З метою отримання належних коштів

Щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Проходження військової служби, як спеціального виду державної служби, не регулюється нормами Кодексу законів про працю України, в тому числі в питаннях прийняття на військову службу і звільнення з неї, виплату грошового забезпечення, компенсаційних виплат військовослужбовцям тощо.

Таким чином, оскільки позивач проходив військову службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, є необґрунтованими, шо є підставою для відмови в задоволені відповідних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином (арк. спр. 57, 58). Відповідач надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Військової частини НОМЕР_1 (арк. спр. 59).

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є громадянином України, учасником бойових дій (арк. спр. 16-19).

17.03.2015 між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах солдатського сержантського складу (арк. спр. 6-7).

Відповідно до витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 18.02.2020 наказом № 29 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , головного сержанта - командира відділення охорони 1-го взводу охорони роти охорони Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області, призначеного наказом Командувача військ оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » №11-рс від 18.02.2020 на посаду головного - сержанта командира відділення розбирально - складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно - відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 вважати таким, що 18.02.2020 справи та посаду здав та вибув до нового місця служби смт. Клугіно - Башкирівка, Харківської області. 18.02.2020 виключити зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (арк. спр. 9).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.02.2020 наказом № 55 вважати таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків у військову частину НОМЕР_1 з 19.02.202. Зарахувати на всі види забезпечення з 20.02.2020: старшого сержанта ОСОБА_1 , який прибув з Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 18.02.2020 № 11-РС на посаду головного сержанта-командира 4 відділення розбирально-складальних робіт 2 ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС- 853975А, з 19.02.2020 зарахувати до списків особового складу. Вважати таким, що з 19.02.2020 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3260 гривень на місяць, шпк «старший сержант» (арк. спр. 10).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.03.2020 № 90 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , головного сержанта-командира 4 відділення розбирально-складальних робіт 2 ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.03.2020 № 61-РС у запас за пунктом «й» (військовослужбовці, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або про оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов1язок і військову службу» вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області. З 26.03.2020 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 27.03.2020 (арк. спр. 11).

Згідно з довідкою відповідача без дати № 191 вартість речового майна, що належить до видачі старшому сержанту ОСОБА_1 , складає 10128,96 грн. (арк. спр. 12).

Відповідно до грошового атестату від 27.03.2020 № 14 ОСОБА_1 виплачені такі види грошового забезпечення: оклад за військовим званням 810,00 грн до 26.03.2020 у сумі 679,35 грн; посадовий оклад 3260,00 грн до 26.03.2020 2734,19 грн; вислуга років 50 % до 26.03.2020 1706,77 грн; обчислена на 01.03.2020 вислуга років становить 26 років 00 місяців 19 днів; надбавка за особливості проходження служби 65 % до 26.03.2020 2328,21; премія 55 % до 26.03.2020 2597,48 грн (арк. спр. 18).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XIІсоціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-XII).

Згідно із частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XIIречове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженоїнаказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 № 475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 за № 797/30665 (далі -Інструкція № 475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно». Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

Із вищенаведених законодавчих приписів встановлено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцієюта чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження № К/9901/38716/18).

У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Матеріалами справи встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 26.03.2020, що підтверджується копією наказу від 26.03.2020 № 90. При звільненні зі служби компенсація за неотримане речове майно не була виплачена позивачу.

Таким чином, у позивача виникло право на стягнення суми компенсації за неотримане речове майно, яка зазначена у довідці № 191 про вартість речового майна, що належить до видачі.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто, бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права позивача як прийняття рішення про:

визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 17.03.2015 по 26.03.2020;

зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 17.03.2015 по 26.03.2020.

Щодо заявлених вимог щодо виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку, виходячи з наступного дня після звільнення і до звернення до суду, тобто з 27.03.2020 до 16.11.2020 у сумі 148047,12 грн, суд зазначає таке.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що обов`язок підприємства виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по «день фактичного розрахунку» пов`язаний безпосередньо з фактом фактичного розрахунку, що відсутнє по даній адміністративній справі.

Нормами КЗпП України та іншими нормами законодавства не передбачено проміжного стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У зв`язку з відсутністю факту фактичного розрахунку із зазначенням конкретного дня фактичного розрахунку, по справі відсутні підстави, визначені статтею 117 КЗпП України, що виключає наявність обов`язку відповідача виплатити середній заробіток позивачу за час затримки розрахунку.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення заявлених вимог у цій частині.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в справі 6-144ц13, відповідно до якої непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Тобто, Верховний Суд України також у своєму рішенні зазначив, що середній заробіток повинен стягуватися за «весь період невиплати» власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

По даній адміністративній справі «весь період невиплати» не визначений, оскільки відсутня подія фактичного розрахунку, що вказує на передчасність заявлення вимог про стягнення відповідних сум на підставі статті 117 КЗпП України та є підставою для відмови з задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання по судових витратах не вирішується, оскільки рішення в частині стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку, виходячи з наступного дня після звільнення і до звернення до суду з 27.03.2020 до 16.11.2020 у сумі 148047,12 грн, за яку позивачем було сплачено судовий збір, прийнято не на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 17.03.2015 по 26.03.2020.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 17.03.2015 по 26.03.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця