Справа № 640/12218/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року м. Київ № 640/12218/20

Окружний адміністративний суду м. Києва у складі судді Клочкової Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач), адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, в якій позивач просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України № 10 дц від 11 липня 2019 року «Про звільнення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури» та зобов`язати Генерального прокурора України поновити його на посаді з дати звільнення;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 липня 2019 року і до моменту фактичного поновлення на посаді, з розрахунку 1 637,06 грн. за день.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок звільнення позивача з займаної посади.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дп-19 на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ від 11 липня 2019 року № 10 дц, яким звільнено позивача - прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України радника юстиції ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункти 5, 6 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру») є протиправним та таким, що суперечить приписам чинного законодавства.

Також, позивач зазначає, що вказане рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури було оскаржено позивачем до Верховного Суду в рамках адміністративного провадження № П/9901/375/19, і до завершення процедури оскарження позивач не міг бути звільнений з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України.

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, він прийнятий на підставі протиправного рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дп-19, що прийняте із порушенням вимог Закону України «Про прокуратуру», Кримінального процесуального кодексу України, Положення про Кваліфікаційно-дисциплінарної комісію прокурорів.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дп-19, яким притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури було прийнято суб`єктом владних повноважень у спосіб та у межах передбачених чинним законодавством.

Також, відповідач звертає увагу, на ту обставину, що безпосередньо основною підставою для прийняття Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів такого рішення було те, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України 02 лютого 2019 на пров. Руслана Лужевського, 18 у місті Києві, керуючи автомобілем «HYUNDAI TUCSON», зупинився на пішохідному переході, порушуючи Правила дорожнього руху. Також позивач керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння та діючи умисно, усвідомлюючи адміністративну та дисциплінарну караність свого діяння, під час перевірки документів працівниками поліції Управління патрульної поліції у місті Києві, на законну вимогу останніх, відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку, за що відносно нього складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Своїми діями позивач вчинив дисциплінарні проступки, передбачені пунктами 5, 6 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру», а саме: вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

При прийнятті рішення Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів виходила з того, що в ході дисциплінарного провадження доведено факт грубого порушення ОСОБА_1 вимог статті 19 Закону України «Про прокуратуру», статті 21 Кодексу з професійної етики та поведінки працівників прокуратури, а також Присяги працівника прокуратури.

Виходячи з вищевикладених обставин, відповідачем на виконання вказаного рішення КДКП від 02 липня 2019 року № 212дп-19 наказом Генерального прокурора України від 11 липня 2019 року № 10 дц позивача було звільнено з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункти 5, 6 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідач стверджував, що звільнення ж позивача відбулося в порядку реалізації рішення про накладення на прокурора дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, а Генеральний прокурор України діяв на підставі пункту 4 частини 1 статті 9 Закону України «Про прокуратуру».

Також, відповідач звертає увагу, що Верховним Судом 15 червня 2020 року було ухвалено рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Комісії про визнання незаконним та скасування рішення Комісії від 02 липня 2019 року № 212дп-19 відмовлено. Вказаним рішенням надано правову оцінку рішенню Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, доводам позивача в частині визнання правомірними підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, оскаржуваний наказ від 11 липня 2019 року № 10-дц про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення Генеральним прокурором України прийнято на підставі рішення КДКП (органу притягнення до дисциплінарної Відповідальності прокурора), на виконання вимог Закону України «Про прокуратуру».

З урахуванням викладеного, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено останньому десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва позивачем було подано заяву про поновлення строку для звернення до суду з позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задоволено, визнано поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовною заявою та поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовною заявою, з підстав, викладених в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2020 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом Генерального прокурора України № 1032ц від 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України.

21 березня 2019 року до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів надійшла дисциплінарна скарга керівника Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України Уварова В.Г. про вчинення прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, згідно з якою підставою дисциплінарної відповідальності останнього є вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дн-19 притягнуто до дисциплінарної відповідальності прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, цим рішенням припинено повноваження позивача в якості прокурора.

У вказаному рішенні, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 своїми діями вчинив дисциплінарні проступки, передбачені пунктами 5, 6 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру», а саме: вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

При прийнятті рішення Комісія виходила з того, що в ході дисциплінарного провадження доведено факт грубого порушення ОСОБА_1 вимог статті 19 Закону України «Про прокуратуру», статті 21 Кодексу з професійної етики та поведінки працівників прокуратури, а також Присяги працівника прокуратури.

На виконання вказаного рішення КДКП, наказом Генерального прокурора України від 11 липня 2019 року № 10 дц позивача звільнено з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункти 5, 6 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру»).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, а своє право порушеним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, пов`язані з проходженням служби працівниками органів прокуратури, регулюються Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 4 частини 4 статті 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Відповідно до положень статей 44, 45 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що дисциплінарне провадження здійснюється відповідним органом. Дисциплінарне провадження - це процедура розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Згідно частини 2 статті 45 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що право на звернення до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти.

В даному випадку відповідним органом що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів є Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів.

Порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів регулюється відповідним положенням прийнятим Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року (із змінами, прийнятими всеукраїнською конференцією прокурорів 21 грудня 2018 року), яке регулює процедурні питання здійснення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів повноважень, визначених Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон), іншими законами України, порядок підготовки, розгляду та прийняття Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів (далі - Комісія) рішень, а також інші питання діяльності Комісії

З аналізу вказаного вище Положення, судом встановлено, що Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів, в такому випадку моє право виносити рішення лише про накладення на прокурора дисциплінарного стягнення або рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

Суд звертає увагу, що Законом України «Про прокуратуру» розділом VII «ЗВІЛЬНЕННЯ ПРОКУРОРА З ПОСАДИ, ПРИПИНЕННЯ, ЗУПИНЕННЯ ЙОГО ПОВНОВАЖЕНЬ НА ПОСАДІ» зокрема частиною 3 статті 51 передбачено Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до якої вбачається, що повноваження прокурора припиняються у зв`язку з: 1) досягненням шістдесяти п`яти років; 2) смертю; 3) визнанням його безвісно відсутнім або оголошенням померлим; 4) рішенням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

При цьому, суд звертає увагу, що порядок яким встановлено питання саме звільнення прокурора регулюється положеннями частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» якою передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією; 3-1) набрання законної сили рішенням суду про визнання активів прокурора або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 4) неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Суд звертає увагу, що положення частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не містять приписів, згідно з яких би вбачалось, що звільнення прокурора на підставі рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора регулюється саме цією нормою закону.

Тобто, з вищевикладеного можна прийти до висновку, що чинним законодавством України, а саме Законом України «Про прокуратуру», який регулює дані спірні правовідносини, частиною 3 статті 51 якого, чітко встановлено, що на підставі рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора, а в нашому випадку рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дн-19, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 передбачено лише припинення повноважень прокурора, що регулюється положеннями Закону України «Про прокуратуру» в частині саме припинення повноважень прокурора, яке реалізується шляхом подальшого звільнення.

Суд не погоджується з деякими висновками судів, про те що, припинення повноважень прокурора та звільнення прокурора з посади у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення є ніби-то різними поняттями та регулюються різними нормами Закону.

Як було встановлено судом вище, на підставі рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора можливе лише припинення повноважень прокурора, то на переконання суду, такі поняття як припинення повноважень прокурора та звільнення є тотожними, оскільки в даному випадку, порядок передбачений щодо притягнення прокурора до відповідальності на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів регулюється саме частиною 3 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, порядок звільнення на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, яким припиняються повноваження прокурора визначений із врахуванням дати набрання чинності цим рішенням.

В даному випадку питання щодо набрання законної сили рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів регулюється положеннями Закону України «Про прокуратуру», зокрема частиною 2 статті 61 яка передбачає, що повноваження прокурора, у зв`язку з рішенням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора припиняються:

1) з дня, наступного за днем завершення строку на оскарження цього рішення, - якщо рішення не було оскаржено;

2) з дня, наступного за днем набуття статусу остаточного рішенням органу, до якого було оскаржено рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, - якщо рішення було оскаржено, але скарга відхилена.

Судом в свою чергу встановлено та що не заперечується сторонами, рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дн-19 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, що передбачає неможливість перебування особи на посаді прокурора.

Вказане рішення було направлено до Генерального прокурора України для застосування до позивача, накладеного Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарного стягнення.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Так, судом було встановлено, що 11 липня 2019 року наказом Генерального прокурора України № 10 дц позивача було звільнено з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що з аналізу рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дн-19 яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності вбачається, що у резолютивній частині вказаного рішення зазначено, що «рішення Комісії за результатами дисциплінарного провадження може бути оскаржене прокурором, щодо якого воно прийняте, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення».

Також, суд зауважує, що аналогічний висновок міститься у пункті 148 Положення про порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, який регламентує, що прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.

Відповідно пункту 123 Положення про порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів вбачається, що Копія рішення Комісії вручається прокуророві, стосовно якого воно прийнято, а в разі його відсутності під час оголошення рішення - надсилається у семиденний строк поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення. У цей же строк копія рішення надсилається керівникові органу прокуратури, в якому прокурор, стосовно якого воно прийнято, обіймає посаду, а також керівникові органу прокуратури, уповноваженому застосовувати до прокурора дисциплінарні стягнення.

Тобто, виходячи з аналізу викладеного, суд приходить до висновку, що положеннями чинного законодавства передбачено, що особі щодо якої Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів прийнято рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, гарантується право на оскарження такого рішення до органів судової юрисдикції протягом одного місяця після прийняття Комісією такого рішення, що дає підстави суду прийти до висновку, що уповноважені особи органів прокуратури не мають обґрунтованих та законних підстав для прийняття рішення про звільнення в межах даного одного місяця, який настає слідом після прийняття Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів відповідного рішення, а у випадку оскарження такого рішення до дня набуття статусу остаточного рішенням органу, до якого було оскаржено рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора.

Судом в свою чергу було встановлено, що 12 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дп-19 «Про накладення на прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення», згідно з яким його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

З Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/89957345) судом було встановлено, що рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року по справі № 9901/375/19, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження про визнання незаконним та скасування рішення відмовлено.

Надалі, ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року по справі № 9901/375/19 звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою.

З Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/91998630) вбачається, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів про визнання незаконним та скасування рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року.

Таким чином, виходячи з аналізу викладеного та беручи до уваги приписи норм чинного законодавства, а саме керуючись пунктом 2 частини 2 статті 61 Закону України «Про прокуратуру», який регламентує, що повноваження прокурора, крім Генерального прокурора, у зв`язку з рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора припиняються з дня, наступного за днем набуття статусу остаточного рішенням органу, до якого було оскаржено рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, суд приходить до висновку, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року № 212дн-19 на момент прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, та навіть на момент винесення судом даного судового рішення, не набрало законної сили та не набуло статусу остаточного рішення, у зв`язку з чим висновки рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів не можуть братись судом до уваги, що в свою чергу свідчить про незаконність та безпідставність наказу Генерального прокурора України № 10 дц від 11 липня 2019 року «Про звільнення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури» як такого, що було прийнято передчасно та всупереч вимогам чинного законодавства України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправним і скасування наказу Генерального прокурора України № 10 дц від 11 липня 2019 року «Про звільнення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури».

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення останнього на службі в органах прокуратури та зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240 - 1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Таким чином, оскільки, вище суд дійшов висновку про протиправність наказу Генерального прокурора України № 10 дц від 11 липня 2019 року «Про звільнення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури», то на думку суду порушені права позивача, підлягають відновленню шляхом поновлення позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України з 11 липня 2019 року.

Частиною другою статті 235 Кодексу про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку № 100.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки Офісу Генерального прокурора від 08 квітня 2020 року № 21-618зп вбачається, що загальна сума заробітної плати за останні два місяці роботи позивача становить 31 104,06 грн, у тому числі: за 13 днів травня 2019 року - 19 886,21 грн, за 6 днів червня 2019 року - 11 217,85 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 1 637,06 грн.

Час вимушеного прогулу позивача у період з 11 липня 2019 року по 09 лютого 2021 року становить 398 робочих днів, а тому стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 651 549,88 грн. (1 637,06 грн. х 398 р.д.) (сума вказана без утримання податку та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно із пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає за необхідне рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України з 11 липня 2019 року та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 34 378,26 грн (тридцять чотири тисячі триста вісімдесят вісім гривень 26 коп.) (сума вказана без урахування обов`язкових податків та зборів) - допустити до негайного виконання.

Згідно з частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі, зокрема, у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

На підставі вище викладеного, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 10 дц від 11 липня 2019 року «Про звільнення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України з 11 липня 2019 року.

4. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 липня 2019 року по 09 лютого 2021 року в сумі 651 549,88 грн (шістсот п`ятдесят одна тисяча п`ятсот сорок дев`ять гривень 88 копійок).

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України з 11 липня 2019 року.

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 34 378,26 грн (тридцять чотири тисячі триста вісімдесят вісім гривень 26 коп.) (сума вказана без урахування обов`язкових податків та зборів).

7. Судові витрати в частині стягнення судового збору розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова