Справа № 160/5787/20
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року Справа № 160/5787/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" про визнання протиправним та скасування наказу,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" про скасування наказу відповідача від 23.04.2020 року № 58/ос-20, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що приймаючи оскаржений наказ відповідач не дотримав приписів статті 184 КЗпП України, позаяк на момент звільнення позивачка виховувала двох дітей, яким не виповнилося 14 років без участі батька (ів).
Ухвалою суду від 07.07.2020 р. справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження та з-поміж іншого відповідачу надано термін для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач позов не визнав та заперечуючи проти його задоволення у поданому відзиві вказав, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення КЗпП України, оскільки особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби звільняються з підстав, передбачених ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», а положення КЗпП України застосовуються виключно у разі, якщо відповідні правовідносини не урегульовані спеціальним законодавством.
В судове засідання позивач не з`явився, просив розглянути без його участі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без участі представника.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
А тому, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що позивачка є одинокою матір`ю, яка виховує двох дітей, яким не виповнилося 14 років. З 10.12.2018 року проходила службу на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони в ДУ "Дніпровська установа виконання покарань (№4)".
За фактом неналежного виконання службових обов`язків, у тому числі, позивачкою, Наказом відповідача «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» від 07.04.2020 року № 43/ос/ст-20 її притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з Державної кримінальної служби України після закінчення тимчасової непрацездатності.
Наказом відповідача від 23.04.2020 року № 58/ос-20, відповідно до п.6 частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення, позивачку з 23.04.2020 року звільнено зі служби в Державній кримінальній службі України. Указаний наказ і є предметом позову у вказаному спорі.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить із того, що у відповідності до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
На підставі ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Отже, Кодекс законів про працю України містить гарантії заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, у випадку звільнення саме з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Разом із тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 812/1568/17, від 19 липня 2018 року у справі № 813/894/16
У той же час, відповідно до статті 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.
За приписами статті 14 цього ж Закону, до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
На службу до Державної кримінально-виконавчої служби України приймаються на конкурсній, добровільній, контрактній основі громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги до професійної придатності визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. При прийнятті на службу може бути встановлений строк випробування до шести місяців. Не може бути прийнята на службу особа, яка має не погашену або не зняту судимість за вчинення злочину, крім реабілітованої, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Відповідно до статті 23 названого закону, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відтак, на позивачку як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Так, відповідно до статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:
1) у зв`язку із закінченням строку контракту;
2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;
3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;
4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;
5) через службову невідповідність;
6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
7) за власним бажанням;
8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;
9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб;
10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;
11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Тобто, наведеною нормою виокремлено таку підставу для звільнення особи зі служби поліції як реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України та саме ця обставина визначена відповідачем як підстава для прийняття спірного наказу.
При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву зауважував, що наказами від 02.08.2019 року та від 10.02.2020 року позивачка притягувалася до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та сурової догани.
Таким чином, ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення служби в кримінально-виконавчій установі, з підстав передбачених п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, приписи ч.3 ст.184 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.
Будь-яких інших підстав позову щодо визнання протиправним та скасування наказу відповідача про її звільнення позивачкою не визначено.
При цьому, суд не надає правову оцінку прийнятого відповідачем наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» від 07.04.2020 року № 43/ос/ст-20, оскільки такий наказ не є предметом розгляду у вказаному спорі.
За встановлених обставин та правового регулювання служби кримінально-виконавчій установі суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст.243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова