Справа № 826/8295/16
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8295/16 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Коротких А.Ю.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Східспецремонт" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Східспецремонт" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.05.2016:

- № яким збільшено суму податкового зобов`язання ТОВ "Східспецремонт" з податку на прибуток приватних підприємств за податковими зобов`язаннями на 243 694 грн;

- № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 406 157 грн, у тому числі за основним платежем на 270 771 грн, за штрафними санкціями на 135 386 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у період з 12.04.2016 по 18.04.2016 працівниками ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Східспецремонт" з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з постачальником ТОВ "Донстрой" за період серпень 2015 року.

За результатом перевірки складено акт від 25.04.2016 №68/26-15-14-04-05/38311208, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- пункту 44.2 статті 44, статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК), шляхом заниження суми податку на прибуток за 2015 рік на 243 694 грн;

- пункту 44.2 статті 44, пункту 198.1, статті 198 ПК, шляхом заниження суми податку на додатну вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, за серпень 2015 року на 270 771 грн.

На підставі висновків акта перевірки, контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення від 20.05.2016:

- №, яким збільшено суму податкового зобов`язання ТОВ "Східспецремонт" з податку на прибуток приватних підприємств за податковими зобов`язаннями на 243 694 грн;

- № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 406 157 грн, у тому числі за основним платежем на 270 771 грн, за штрафними санкціями на 135 386 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про фактичне не здійснення господарських операцій між ТОВ "Східспецремонт" із ТОВ "Донстрой", а тому, позивач безпідставно сформував податкову звітність за наслідками таких операцій, неправомірно отримав податкову вигоду із податку на прибуток (у вигляді зменшення об`єкту оподаткування на витрати з придбання товару) та податку на додану вартість (у вигляді податкового кредиту).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно пункту 187.1 статті 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 198.1, 198.2 статті 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до пункту 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону №996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Отже, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, які підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ "Донстрой".

Так, 03.08.2015 між ТОВ «Східспецремонт» (покупець) та ТОВ «Донстрой» (постачальник) укладено договір поставки нафтопродуктів № 51 на умовах, якого Постачальник зобов`язується передати в погоджені строки, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, нафтопродукти (товар), найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

Згідно пункту 1.2 Договору якість товару, який поставляється, повинна відповідати випадках, передбачених діючим законодавством, супроводжуватись паспортами якості та/або сертифікатами відповідності заводу-виробника.

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.4 Договору постачання товару, в рамках цього договору, здійснюється в рамках наступиш базисів доставки: ІНКОТЕРМС - 2010 DDP- місце поставки вказує Покупець згідно специфікації (Заявки). Строк поставки товару по кожній партії узгоджуються Сторонами.

Покупець проводить приймання Товару по кількості і якості у відповідності з умовами «Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпустку і обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України» №281/171/578/155 від 20.05.2008.

У Специфікації від 03.08.2015 №1 до Договору поставки нафтопродуктів від 03.08.2015 №51 сторони договору узгодили поставку дизельного палива ДСТУ 4840-2700 у кількості 65 000 л зальною вартістю 1 664 000 грн. Оплата на умовах 100% передоплати, умови поставки відповідно до Правил «Інкотермс - 2010» - DDP м. Іловайськ, вул. Пролетарська, 33, ДП Донецька залізниця, ТНТС РПЧ21. Строк постачання - серпень 2015 року.

На підтвердження реальності спірних господарських операцій позивачем надано видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, сертифікат відповідності, платіжні доручення. Також позивач подав до суду докази придбання ТОВ «Донстрой» дизельного палива у ТОВ «Ванзубр» на умовах договору поставки нафтопродуктів від 05.08.2015 №Д-0508, а саме рахунки-фактури та видаткові накладні на відповідну кількість дизельного палива. Позивачем надано докази подальшого продажу ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» вказаного дизельного палива, придбаного ним у ТОВ «Донстрой».

Проте, на переконання колегії суддів, надані позивачем документи не є такими, що у повній мірі та достовірно підтверджують факт реальності спірних операцій.

Як зазначалося, згідно спірного договору приймання палива по кількості і якості здійснюється у відповідності з умовами Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпустку і обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України, затвердженої наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155. Проте, матеріали справи не містять будь-яких передбачених цією інструкцією документів, зокрема актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою №5-НП, паспорт якості на такі нафтопродукти, на чому наголошував і суд першої інстанції.

Також, як зазначалося, спірні нафтопродукти доставлялися у м. Іловайськ.

Водночас, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р затверджено було Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено, зокрема, місто Іловайськ.

Так, згідно пункту 8.1 розділу VIII Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичної операції при Службі безпеки України від 12.06.2015 №415ог, громадянин (власник або уповноважена ним особа), який має намір ввезти або вивезти вантаж (товар), крім гуманітарної допомоги (продукти харчування, одяг, взуття, ліки, предмети особистої гігієни тощо) повинен звернутись з відповідною заявою (додаток 3) до Головного міжрегіонального управління оперативного забезпечення зони проведення антитерористичної операції ДФСУ.

Органи ДФС у термін не більше 5 (п`яти) робочих днів з моменту реєстрації, здійснюють перевірку та ГМУОЗ АТО ДФС надсилають подання до КЦ щодо включення до відповідних переліків (додатки 4, 5).

Включення СГД до переліків здійснюється лише за умови сплати ними податків, зборів, інших обов`язкових платежів до бюджету України, при наявності повної інформації щодо прозорості такого процесу та непричетності до терористичної діяльності (фінансування тероризму).

Розгляд питання щодо надання дозволу на переміщення деяких видів таких товарів для виробничих потреб суб`єктів господарювання, що здійснюють підприємницьку діяльність згідно діючого законодавства України на неконтрольованій території, здійснюється у виключних випадках за погодженням (спеціальним дозволом) з профільними міністерствами (МВС, МОЗ та інші) та, або СБУ, окрім бензолу, як похідного продукту від процесу переробки вугілля.

Всі переміщення товарів з/на неконтрольовані території здійснюються виключно залізничним транспортом, окрім гуманітарної допомоги та інших випадків, встановлених Тимчасовим порядком.

В окремих випадках, за відповідним рішенням КЦ дозвіл на переміщення вантажів автомобільним транспортом надається з неконтрольованої території для СГД, які переміщують на контрольовану територію виробниче обладнання (потужності), устаткування, сировину для безперервності напрацьованого виробничого процесу, залишкові основні засоби, залишки готової продукції.

Для переміщення вантажів (товарів) до територій вздовж лінії зіткнення між блокпостами першого та другого рубежів дозвіл надається ДФС за відповідним рішенням КЦ на підставі розпорядження обласної військово-цивільної адміністрації. Обласні військово-цивільні адміністрації ведуть журнал реєстрації таких розпоряджень. Журнали обліку таких розпоряджень за аналогічною формою ведуться на КПВВ (додаток 8).

У виняткових випадках, з метою оперативного реагування з попередження та подолання наслідків виникнення особливих соціальних чи економічних обставин, пов`язаних з загрозою життю та здоров`ю людей, порушенням нормальних умов життєдіяльності та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, природного, військового та соціального характеру, які унеможливлюють дотримання вимог Тимчасового порядку, КЦ має право прийняти рішення щодо надання дозволу на переміщення вантажів (товарів) без обмежень, визначених розділом XIII та додатком 6 до Тимчасового положення, за погодженням з керівником АТО.

Таким чином, перевезення вантажів з/на неконтрольовані території здійснюється виключно залізничним транспортом за наявності відповідних дозволів.

Проте, як вірно вказав суд першої інстанції у даному випадку позивачем задокументовано перевезення вантажу на неконтрольовану територію автомобільним транспортом. При цьому, матеріали справи не місять доказів оформлення позивачем чи його контрагентами відповідних дозволів на перевезення вантажу на неконтрольовані території.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичної операції при Службі безпеки України від 12.06.2015 №415ог затверджено також Перелік товарів, заборонених для переміщення до та з неконтрольованих територій, до якого включено і дизельне паливо, постачання якого задокументовано позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність реального руху спірного товару, що, у сукупності із вище наведеними обставинами, свідчить про фактичне господарських операцій між ТОВ "Східспецремонт" із ТОВ "Донстрой" не відбулося.

Колегія суддів також зауважує, обставини відсутності певних документів й окремі недоліки у їх оформленні, як і встановлені контролюючи органом факти об`єктивної неможливості придбання ТОВ «Донстрой» дизельного палива у ТОВ «Ванзубр», самі по собі не свідчать про нереальність господарських операцій, проте наведені обставини підлягають обов`язковому врахуванню судом у сукупності.

Отже, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позивач безпідставно сформував податкову звітність за наслідками спірних операцій, а отже неправомірно отримав податкову вигоду із податку на прибуток (у вигляді зменшення об`єкту оподаткування на витрати з придбання товару) та податку на додану вартість (у вигляді податкового кредиту).

Така позиція узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, що викладена в пункті 32 рішення про справі «Булвес АД» проти Болгарії», в якому ЄСПЛ погоджується з рішенням Суду ЄС в аналогічному Рішенні від 06.07.2006 у об`єднаних справах C-439/04 і C-440/04 Аксель Кіттель проти Уряду Бельгії (C-439/04) і Уряд Бельгії проти Реколта Рісайклінг СПРЛ (C-440/04): « <...> коли на основі об`єктивних факторів було встановлено, що товар поставляється особі зі статусом платника податків, яка знала чи повинна була знати про те, що купуючи товар, вона приймає участь в операції, пов`язаній з обманним уникненням сплати ПДВ, національний суд відмовляє такій особі у податковому кредиті».

Практика Європейського суду з прав людини говорить про те, що у випадку зловживання з боку певної фізичної або юридичної особи, вони (Держави-члени Конвенції) можуть вжити відповідних заходів з метою запобігти, зупинити або покарати за такі зловживання. Таким чином позбавлення особи права на податковий кредит у зв`язку з виявленими зловживаннями зі сплати ПДВ є можливим та відповідає практиці ЕСПЛ.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Східспецремонт" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя А.Ю. Коротких

Повний текст постанови складений 09.02.2021.