Справа № 814/2063/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2021 р.м. ОдесаСправа № 814/2063/17
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
06.10.2020 року;
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів ОСОБА_1

Шляхтицького О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2016 року по 20.03.2019 року у сумі 468 740,43 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира бригади - начальника юридичної групи. Наказом від 31.03.2016 року №128 позивача звільнено з військової служби відповідно до наказу від 29.04.2016 року №97. Однак, під час звільнення зі служби відповідач у визначений строк не провів з ним повний розрахунок грошового забезпечення. Зазначені обставини свідчать про порушення прав позивача на своєчасне отримання коштів при звільненні, у зв`язку із чим він вимушений звернутись до суду із цим позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Суд, з урахуванням ухвали від 19.10.2020 року про виправлення описки у судовому рішенні, стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2016 року по день фактичного розрахунку 20.03.2019 року.

Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до приписів п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Судом першої інстанції зазначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

З огляду на те, що відповідачем не доведено проведення виплати позивачу повного та належного грошового забезпечення при звільненні зі служби, суд першої інстанції дійшов висновку, що затримка виплати порушує вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, у зв`язку із чим з метою захисту порушених прав та інтересів позивача вбачаються всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що судовим рішенням, яке набрало законної сили по справі №814/1113/16, поновлено права позивача щодо отримання ним повного грошового, продовольчого і речового забезпечення, зобов`язання за якими виникли у військової частини під час проходження військової служби за мобілізацією в період з 30.01.2015 року по 29.04.2016 року. Жодних нових зобов`язань військової частини щодо виплати грошового забезпечення після його звільнення зі служби не виникли. У тому числі, є необґрунтованими доводи позивача про підтвердження судовим рішенням по справі №814/1049/16 не проведення з ним повного розрахунку, оскільки такі виплати підтверджуються довідкою від 23.10.2017 року №803. Разом з цим, апелянт зазначає про необхідність врахування тієї обставини, що у період з травня-грудень 2016 року позивач не проходив військову службу, а виконував повноваження судді. Водночас, апелянт зауважує, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. З аналізу положень чинного законодавства вбачається, що військовослужбовці при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення, однак поняття «грошове забезпечення» відрізняється від поняття «заробітна плата». За наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним. Таким чином, у разі прийняття судових рішень, ст.ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити вказану компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача. Наведені обставини у сукупності свідчать про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, у тому числі в частині визначення кінцевої дати такого розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на необґрунтованість доводів апелянта та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, у зв`язку з мобілізацією 30.01.2015 року ОСОБА_2 був призваний на військову службу, яку в особливий період проходив у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира бригади - начальника юридичної групи.

Наказом від 29.04.2016 року №97 ОСОБА_2 відповідно до Указу Президента України №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15» був звільнений з військової служби у запас за п.п. «є» п. 1 ст. 26 та з 29.04.2016 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення.

Пунктом 1 наказу визначено виплатити ОСОБА_2 грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік. Виплатити грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2016 рік строком 8 (вісім) діб. Виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення військовослужбовця, призваного з мобілізацією, в розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за кожний повний місяць служби із розрахунку 7 років 11 місяць.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 матеріальна допомога за 2016 рік для вирішення соціально-побутових питань не виплачена.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 позбавлено надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років по 29.04.2016 року в повному розмірі.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 року №44 позбавлено премії у розмірі 450% по 29.04.2016 року в повному розмірі.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 позбавлено грошової винагороди у розмірі 60% по 29.04.2016 року в повному розмірі.

Так, згідно вказаного наказу позивачу при звільненні нараховано та виплачено:

ОВС 120,83 грн.;

ПО 1024,67 грн.;

НВР 20% - 229,1 грн.

Грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік 6903 грн.;

Грошову компенсацію за невикористану відпустку (8 діб) 1840,8 грн.;

Грошову допомогу при звільненні (в розрахунку 85 місяців) 23470,2 грн.

Всього: 33588,6 грн.; утримано військовий збір 503,83 грн.; перераховано на картковий рахунок 33084,77 грн.

В вересні 2017 року згідно пред`явленого послужного списку позивачу здійснено доплату грошової допомоги при звільненні (в розрахунку 19 місяців) 5246,28 грн. Утримано військовий збір 78,69 грн. Утримано податок з доходів фізичних осіб 944,33 грн. (на момент розрахунку ОСОБА_2 не є військовослужбовцем та компенсація податку з фізичних осіб йому не передбачена відповідно до вимог п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та роз`яснення Державної фіскальної служби України від 02.11.2015 року №25373/5/99-99-17-02-01-16). Перераховано на картковий рахунок 4223,26 грн.

Згідно наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 12.12.2016 року №520 про скасування п. 6 наказу командувача військ ОК «Північ» від 07.04.2016 року №141 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність» військовою частиною здійснено ОСОБА_2 перерахунок НВОВЗ, премії ЩДГВ за квітень 2016 року, виходячи з грошового забезпечення за квітень 2016 року було нараховано та виплачено:

НВОВЗ 687,3 грн.;

Премія 4611,02 грн.;

ЩДГВ 4003,75 грн.

Всього нараховано 9302,07 грн. Утримано податок з фізичних осіб 1674,37 грн. (на момент розрахунку ОСОБА_2 не є військовослужбовцем та компенсація податку з фізичних осіб йому не передбачена відповідно до вимог п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та роз`яснення Державної фіскальної служби України від 02.11.2015 року №25373/5/99-99-17-02-01-16), військовий збір 139,53 грн., всього утримано: 1813,9 грн. Перераховано на картковий рахунок 7488,17 грн. 21.12.2016 року.

Як свідчать обставини справи, на момент звільнення позивача зі служби є оспорюваною сума одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовця, призваним на військову службу за призовом у зв`язку із мобілізацією.

Так, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року по справі №814/1049/16, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, із зарахуванням до вислуги років часу роботи на посаді судді Свердловського міського суду Луганської області з 17.06.2013 року по 30.01.2015 року та часу навчання на денному факультеті №6 (військово-юридичному) Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого з 01.09.2003 року по 01.09.2007 року.

Разом з цим, не погодившись із утриманням з його доходу податку та військового збору, у зв`язку із чим не проведенням належного розрахунку у вересні 2017 року, позивач оскаржив відповідні дії в судовому порядку.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року по справі №814/1925/17 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 недоотримане грошове забезпечення в розмірі 944,33 грн.

Також, посилаючись на неналежний розрахунок в грудні 2016 року, позивач оскаржив такі дії військової частини в судовому порядку.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 29 липня 2020 року по справі №814/142/17, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо утримання податку з доходів фізичних осіб з належного ОСОБА_2 грошового забезпечення в розмірі 1674,37 грн. та стягнено з відповідача на користь позивача недоотримане майно в розмірі 1674,37 грн.

У тому числі, в судовому порядку позивачем оскаржено не проведення з ним повного рахунку, а саме в частині невиплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з січня по березень 2016 року у розмірі 19328,82 грн.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року по справі №814/2863/17 закрито провадження в частині стягнення винагороди за участь в антитерористичній операції за січень 2016 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 19 червня 2020 року, в іншій частині у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Як встановлено судом першої інстанції, повний розрахунок вищенаведених виплат проведений з позивачем 20.03.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та регулює відносини у цій галузі Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За правилами ст.ст. 1-1, 1-2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Під час вирішення спору по суті судом першої інстанції надано вірну правову оцінку нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та правильно визначено, що за правилами вищенаведених правових норм військовослужбовці користуються усіма правами на рівні з іншими особами.

Особливості забезпечення цих гарантій передбачається як спеціальним законодавством так і положеннями інших законів, з неврегульованих питань, передбачених законодавством щодо соціального і правового захисту військовослужбовців, проходження військової служби.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Не виконання такого обов`язку тягне відповідальність, передбачену ст.ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст.ст. 1-1, 1-2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм показ, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як свідчать обставини справи, виходячи з оспорюваних сум, повний розрахунок з позивачем при звільненні проведений 20.03.2019 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що період відповідальності, передбачений ст. 117 КЗпП України, має становити з 30.04.2016 року по 20.03.2019 року.

Враховуючи викладене, оскільки на момент звільнення з військової служби відповідачем не був проведений з позивачем повний і належний розрахунок, із проведенням таких виплат не нарахованим залишається середній заробіток за час затримки розрахунку, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Доводи апелянта вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди із підставами нарахувань грошового забезпечення, правову оцінку яким вже надано судовими рішеннями в інших справах.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що розмір не донарахованих сум грошового забезпечення при звільненні позивача є незначним порівняно із заявленим до стягнення розміром середнього заробітку. Натомість, з огляду на проведення відповідачем сплати цих коштів частинами протягом періоду, за який позивач просить стягнути середній заробіток, суд позбавлений можливості визначити розмір середнього заробітку із дотриманням принципу співмірності із розміром недоплачених позивачу сум.

З огляду на викладене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: Т.М. Танасогло

О.І. Шляхтицький