Справа № 160/12541/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Царікової О.В.,
07.10.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 по 28.05.2020 в сумі 15 364,62 грн.
В обґрунтування заявлених до суду позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ України та в Національній поліції й 21.04.2020 був звільнений зі служби за власним бажанням, однак відповідач несвоєчасно виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні, а саме: не в день звільнення, а 28.05.2020, тому, як наслідок, відповідачем допущено щодо позивача протиправну бездіяльність. При цьому, ОСОБА_1 зауважив, що відповідальність за таку бездіяльність передбачена у статті 117 Кодексу законів про працю України.
08.12.2020 до суду надійшла від ОСОБА_1 відповідь на відзив, в якій позивач зазначив про допущення відповідачем у відзиві помилок. Позивач наголошує, що ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підлягає буквальному трактуванню та виконанню, тому відповідна одноразова грошова допомога повинна бути виплачена саме в день звільнення, а не наступний день чи пізніше. Позивач вважає, що його гарантоване право як працівника на отримання означеної допомоги не може бути поставлене в залежність від особливості фінансування відповідача й останній мав можливість замовити грошові кошти у період з 10.04.2020 по 21.04.2020, тобто з дня отримання рапорту позивача, однак відповідач свідомо цього не зробив. При цьому, позивач наголосив на положеннях п. 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та зауважив, що для обчислення середньої заробітної плати враховуються розміри грошового забезпечення позивача за лютий і березень 2020 року, тобто за 2 місяці, які передували його звільненню.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 01.10.1998 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а у період з 07.11.2015 по 21.04.2020 - в Національній поліції.
Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області «По особовому складу» за №115 о/с від 21.04.2020 позивача звільнено зі служби в Національній поліції за власним бажанням з 21.04.2020. Стаж служби для виплати одноразової грошової допомоги: 23 роки 01 місяць та 1 день.
На підставі наданих ОСОБА_1 та наявних у матеріалах справи копій виписки по рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк» та листа відповідача за вих. №1/М-6105/103/05-2020 від 22.09.2020, судом встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги була здійснена позивачу 28.05.2020.
Не погодившись із допущеною Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області бездіяльності, ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з означеним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 102 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 р., пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 р. (далі - Закон №2262-ХІІ), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Згідно з частиною 4 статті 9 Закону №2262-ХІІ, виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» №393 від 17.07.1992.
В абзаці 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 зазначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
День звільнення вважається останнім днем служби.
У відповідності до положень статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).
Виходячи із встановлених вище обставин, суд зазначає, що під час розгляду цієї справи питання правомірності нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не вирішується, оскільки вказана допомога була виплачена 28.05.2020.
Разом з тим предметом означеного спору є питання наявності або відсутності підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з позивачем.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби в Національній поліції, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, стаття 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.
Разом з тим, слід зауважити, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, проте передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації.
Означений законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
А тому посилання відповідача на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення не впливає на правильність висновків суду.
При цьому, така допомога виплачується особам, які "звільняються" зі служби, а, отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.
Одночасно з цим, не проведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 27.04.2020 у справі №812/639/18, від 09.07.2020 у справі №320/6659/18, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 29.01.2020 у справі №440/4332/18, від 13.02.2020 в справі №809/698/16, від 06.03.2020 в справі №1240/2162/18, від 27.04.2020 в справі №812/639/18 тощо, й суд не знаходить підстав для відступу від означеної позиції під час розгляду цієї справи.
Посилання відповідача на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 25 .07.2018 по справі №820/1134/17, суд не бере до уваги, оскільки правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 в справі №440/4332/18, від 13.02.2020 в справі №809/698/16, від 06.03.2020 в справі №1240/2162/18, від 27.04.2020 в справі №812/639/18 мають перевагу у часі.
Щодо доводів відповідача про те, що несвоєчасна виплата одноразової грошової допомоги при звільненні сталася з вини Національної поліції, на яку покладено повноваження щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та розпорядження коштами для виплати цієї допомоги, а не з вини Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону №2262-ХІІ, виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
За приписами ч. 5 ст. 9 Закону №2262-ХІІ, поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, співробітникам Служби судової охорони, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 був звільнений зі служби в Національній поліції в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яке у розумінні ст.ст.116, 117 КЗпП України для позивача є роботодавцем, і саме на нього покладено обов`язок повного та своєчасного розрахунку з працівником при звільненні останнього.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Отже, незабезпечення своєчасного виконання приписів ст. 9 Закону №2262-ХІІ та п. 23 Порядку №260 тягне негативні наслідки для Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області у вигляді стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з позивачем, визначені положеннями статті 117 КзпП України.
При цьому, право особи на отримання грошових коштів не може бути поставлено в залежність від бюджетних асигнувань.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, та позицією Верховного Суду у постанові від 16.04.2020 по справі №805/3414/17-а.
Зокрема, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Так, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" №988 від 11.11.2015, виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Означена норма обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Наказу останній набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Вперше Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в офіційному виданні - газеті "Голос України" 06.08.2015 (№141-142), а, отже, відповідно до статті 1 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону, окремі положення закону набрали чинності 07.08.2015, а Закон в цілому - 07.11.2015.
Відповідно до частини 7 статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.
Так, у справі, що розглядається, середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується за період з 22.04.2020 по 28.05.2020, тобто після набрання чинності згаданим спеціальним нормативно-правовим актом.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 був звільнений зі служби 21.04.2020.
Матеріалами справи підтверджено, що фактичний повний розрахунок з позивачем шляхом виплати одноразової грошової допомоги при звільненні здійснено 28.05.2020.
За таких обставин період затримки розрахунку з позивачем тривав з 22.04.2020 по 27.05.2020.
Разом з тим, суд критично оцінює доводи позивача щодо кінцевої дати періоду обчислення затримки розрахунку при звільненні - 28.05.2020 (включно), оскільки день проведення розрахунку не підлягає включенню до періоду затримки.
Згідно виданої УФЗБО Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області Довідки №2008 від 01.12.2020, середньоденна заробітна плата позивача станом на 21.04.2020 (день звільнення позивач) складає 384, 30 грн.
Натомість, ОСОБА_1 посилається на приписи п. 2 і п. 8 Порядку, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та отриману ним від УФЗБО Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області довідку №49 від 17.09.2020, наголошуючи на тому, що сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку із позивачем при його звільненні слід розрахувати з використанням суми грошового забезпечення позивача за 2 календарних місяців його роботи, що передували звільненню.
Стосовно вищенаведеного слід зауважує таке.
Верховним Судом у постанові від 01.03.2018 в адміністративній справі №806/1899/17 висловлено правову позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а саме Порядком № 260.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.
Суд зазначає, що відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З урахуванням вищевикладеного суд погоджується з доводами позивача про те, що Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області зобов`язане нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п.п. «з» та «л» п. 1 Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу; у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Стосовно наданої відповідачем довідки № 2008 від 01.12.2020 суд зауважує, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача у цій довідці визначено відповідачем із розміру місячного (станом на день звільнення позивача - 21.04.2020) грошового забезпечення у розмірі 11 355, 99 грн. (з розрахунку: 11 528, 92 грн. - 2075,21 грн. (18% податок на доходи фізичних осіб) + 2075, 21 грн. (компенсація податку на доходи фізичних осіб) - 172, 93 грн. (1,5 військовий збір), однак пунктом 3 Порядку №100 передбачено, що базою для обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є саме сума нарахованого, а не виплаченого заробітку.
Окрім того, розрахунки в означеній довідці здійснено нарахування без вирахування середньої заробітної плати позивача за 2 останніх місяці роботи останнього, що передували місяцю, в якому позивача було звільнено.
Враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача здійснено 28.05.2020, замість 21.04.2020, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 24 робочих дня (36 календарних днів).
Розрахунок середньоденного заробітку: 10 149, 86 грн. + 14 766, 14 грн. = 24 916, 00 грн. (розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи). 24 916, 00 грн./41 (де, 41 - число відпрацьованих робочих днів за лютий-березень 2020 року) = 607, 70 грн. - розмір середньоденного заробітку.
За змістом ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд вважає, що період затримки у виплаті грошового забезпечення при звільненні позивача зі служби в поліції повинен розраховуватись в робочих днях, а не в календарних, як зазначає позивач.
Така позиція суду узгоджується із позицією суду апеляційної інстанції, викладеною у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі №160/3203/20.
Отже, грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яке підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, складає 14 584, 80 грн. (607, 70 грн. (середньоденна заробітна плата) х 24 робочих дня).
У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
На підставі викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 по 27.05.2020 у розмірі 14 584,80 грн. без урахування податків й інших обов`язкових платежів.
Приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
У відповідності до вимог ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідач повинен відшкодувати позивачу сплачену суму судового збору у розмірі 840,80 грн. (з огляду на задоволення судом у повному обсязі позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною) та у розмірі 798, 08 грн. (з огляду на часткове задоволення судом позовної вимоги щодо стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні).
Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,-
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 по 27.05.2020 у розмірі 14 584, 80 (чотирнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири гривні вісімдесят копійок) без урахування податків й інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1638 (одна тисяча шістсот тридцять вісім) грн. 93 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення суду складений 28.12.2020.

Суддя О.В. Царікова