Справа № 200/8622/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року справа №200/8622/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 р. (повний текст виготовлено 23 листопада 2020 року, м. Слов`янськ) у справі № 200/8622/20-а (головуючий І інстанції суддя Загацька Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2020 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача в нездійсненні перерахунку і виплати недонарахованої суми індексації його грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року (за виключенням виплаченої суми) в сумі 604 грн. 90 коп. та компенсації втрати частини доходів в зв`язку з несвоєчасністю виплати індексації в сумі 2992 грн. 24 коп.; стягнути з відповідача недонараховану суму індексації заробітної плати за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року (за виключенням виплаченої суми) в сумі 604 грн. 90 коп. та компенсації втрати частини доходів в зв`язку з несвоєчасністю виплати індексації в сумі 2992 грн. 24 коп.; зобов`язати відповідача перерахувати до Пенсійного Фонду України єдиний соціальний внесок з суми індексації та з суми компенсації втрати частини доходів; стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 08.08.2020 року по дату ухвалення рішення суду; встановити судовий контроль за виконання рішення суду, зобов`язавши його надати суду звіт про повне виконання рішення суду впродовж 30 днів з дати набрання законної сили судовим рішенням (а.с. 1-11).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 р. у справі № 200/8622/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області щодо недонарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року (за виключенням виплаченої суми) в сумі 604 грн. 90 коп.

Стягнуто з Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недораховану суми індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року (за виключенням виплаченої суми) в сумі 604 грн. 90 коп.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 08.08.2020 по 23.11.2020.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 131-136).

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити їх, в решті судове рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що відповідач, нехтуючи нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», в добровільному порядку одночасно з виплатою суми боргу виплату компенсації втрати частини доходу не здійснює. На час розгляду справи відповідач нарахував і сплатив суму індексації, хоч і в меншому розмірі ніж належало, але при цьому не нарахував і не сплатив компенсацію втрати частини доходу. На думку апелянта суд першої інстанції припустився помилки щодо відмови в задоволенні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу.

Щодо передчасності вимоги зобов`язання відповідача перерахувати до Пенсійного Фонду України єдиний соціальний внесок з суми індексації та з суми компенсації втрати частини доходів, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не здійснив нарахування єдиного соціального внеску на вказані об`єкти оподаткування. Послався на норми Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та зазначив, що, оскільки індексація та компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів її виплати належить до структури заробітної плати, а значить, є об`єктом нарахування ЄСВ.

Відповідачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якій просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивачем було надіслано відповідь на відзив, в якому просив відхилити доводи відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та відповіді на відзив, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 в справі № 200/1656/20-а було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 частково, зобов`язано Артемівський міський відділ (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року, нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні. Вказане рішення набрало чинності (а.с. 12-16).

У вказаному рішенні констатовано, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача, останнього звільнено зі служби за власним бажанням у запас з 30 серпня 2005 року наказом УМВС України в Донецькій області від 25 серпня 2005 року № 267о/с.

10 червня 2019 року Артемівський МВ ГУМВС України в Донецькій області на заяву позивача від 11 травня 2019 року повідомив останнього, що нарахування індексації його грошового забезпечення у жовтні грудні 2003 року, січні, жовтні, листопаді і грудні 2004 року, а також у січні березні 2005 року не здійснювалось.

21 червня 2019 року позивач звернувся до ГУМВС в Донецькій області із заявою, в якій просив повідомити, зокрема, про обставини нарахування і виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 2003 року по день звільнення.

З наданих позивачем до суду довідок, виданих Артемівським МВ ГУМВС України в Донецькій області 28 грудня 2019 року за №№ 29858 та 29859, судом вбачається, що в період з 01 січня 2003 року по 30 серпня 2005 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідачем не проводилась.

Крім того, у відповідності до довідки Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 04 березня 2020 року № 4803л/к розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача становить 1096,88 грн, а середньоденного 35,96 грн.

Судом встановлено, що відповідно до даних, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач Артемівський МВ ГУМВС України в Донецькій області перебуває у стані припинення (а.с. 12 зворотній бік).

18.08.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо виконання вказаного рішення суду (а.с. 22).

03.09.2020 за № 20582/201/2020 Артемівським міським відділом (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області надано відповідь, згідно якої у зв`язку із знаходженням відділу в стані ліквідації кошти для виплати позивачу заборгованості відсутні. Ліквідаційною комісією направлено лист до Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області з проханням профінансувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 в справі № 200/1656/20-а. Повідомлено, що після отримання коштів на рахунок відділу сума буде перерахована на картковий рахунок позивача (а.с. 23).

Довідка про нараховані суми індексації за період з 01.01.2003 по 25.08.2005 свідчить, що індексація ОСОБА_1 за період з травня по грудень 2003 року, з червня по грудень 2004 року, з травня по серпень 2005 року складає у загальному розмірі 177,91 грн. (а.с. 24).

З довідки про середній розмір грошового забезпечення вбачається, що середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 1111,61 грн., середньоденний розмір грошового забезпечення 36,45 грн. (а.с. 25).

В довідці розрахунку компенсації за затримку розрахунку при звільненні з урахуванням висновків суду, наведених в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі № 200/1656/20-а вказано:

середньоденний розмір грошового забезпечення з урахуванням індексації складає 36,45 грн. (із розрахунку (1108,66 грн.+ 1114,55 грн.) / (30 діб + 3 доба)).

сума індексації в сумі середньоденного грошового забезпечення - 0,48грн. (із розрахунку (11,78+17,67)/61 день)).

Частка суми індексації в загальній сумі нарахованого грошового забезпечення - 1,32%.

Кількість днів затримки виплати за період з 26.08.2005 по 07.08.2020 - 5461 дні.

Відсоток невиплаченої суми індексації в загальній сумі грошового забезпечення - 1,32%.

Сума до сплати за затримку розрахунку при звільненні, з урахуваннях висновків суду, складає - ((36,45 грн.*5461 дні)* 1,32%) = 2627,51 грн. (а.с. 26).

За рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі № 200/1656/20-а 02.11.2020 позивачу перераховано 2763,34 грн.

Позивач, не погодившись з таким розрахунком відповідача, звернувся до суду з цим позовом.

Як зазначалося вище, суд першої інстанції задовольнив частково позовні вимоги позивача.

Позивач в своїй апеляційній скарзі просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити їх, в решті судове рішення залишити без змін.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача недорахованої компенсації втрати частини доходів в зв`язку з несвоєчасністю виплати індексації в сумі 2992 грн. 24 коп.

Нормами ст. ст. 1 й 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених стоків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (тобто, з 01 січня 2001 року). Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статті 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремі положення Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159), дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

У відповідності до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком № 159.

За нормами статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За приписами статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо).

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 200/11292/19-а дійшов правового висновку про те, що системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 року у справі № 140/1547/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

Відмовляючи в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу не був нарахований та виплачений дохід у вигляді індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2003 по 25.08.2005 в сумі 604,90 грн., то у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача в нездійсненні виплати компенсації втрати частини доходів в зв`язку з несвоєчасністю виплати індексації в сумі 2992,24 грн., оскільки такі вимоги є передчасними.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 08.08.2020 по 23.11.2020.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу цих законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Крім того, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Крім того, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

В постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також відзначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Суд апеляційної інстанції при застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує вищенаведені судові рішення Верховного Суду з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 08.08.2020 по 23.11.2020 помилковим, а отже рішення в цій частині підлягає зміні, шляхом зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку в сумі 100,00 грн.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача перерахувати до Пенсійного Фонду України єдиний соціальний внесок з суми індексації та з суми компенсації втрати частини доходів

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9).

Частинами 4 та 5 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відмовляючи в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що індексація на час розгляду справи ще не нарахована позивачу, то позовні вимоги в цій частині є передчасними, з чим погоджується колегія суддів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача та вважає, що суд першої інстанції допустив часткове порушення норм матеріального права стосовно вибору способу захисту порушеного права позивача, а тому таке рішення підлягає зміні в цій частині.

За ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 08.08.2020 по 23.11.2020, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Керуючись статями 308, 311, 315, п. 2, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 р. у справі № 200/8622/20-а - змінити.

В абзаці четвертому резолютивної частини замість слів та цифр «середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 08.08.2020 по 23.11.2020» вказати «компенсацію за затримку розрахунку в сумі 100,00 грн. (сто гривень 00 копійок)».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 р. у справі № 200/8622/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв