Справа № 620/3168/19
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
08 лютого 2021 року м. Чернігів Справа № 620/3168/19
Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Бородавкіної С.В.,
за участі секретаря - Вершняк Л.Л.,
заявника - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Гладченко Н.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання ОСОБА_1 про накладення штрафу та звіт Чернігівської міської ради про виконання рішення суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду із заявою, в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій просить накласти на міського голову м. Чернігова, як керівника суб`єкта владних повноважень (Чернігівської міської ради) відповідального за виконання рішення суду, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19.
Заява мотивована тим, що ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 у справі №620/3168/19 Чернігівську міську раду було зобов`язано у 30-денний строк з дати отримання цієї ухвали подати до суду звіт про виконання рішення від 05.12.2019. Також міськраду попереджено про можливість застосування заходів, передбачених статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України. 24.12.2020 Чернігівська міська рада своїм рішенням №3/VIII-30, всупереч вимог рішення суду від 05.12.2019 та ухвали від 17.09.2020 у справі №620/3168/19, відмовила йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки № НОМЕР_1 .
Враховуючи наведене, оскільки Чернігівська міська рада протиправно ухиляється від виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 по справі №620/3168/19, міський голова, як особа, яка відповідає за організацію роботи суб`єкта владних повноважень, має нести відповідальність, передбачену статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також 18.01.2021 від Чернігівської міської ради надійшов звіт про виконання рішення суду, у якому міськрада повідомила, що рішенням від 26.01.2017 №15/VII-1 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_2 . У зв`язку з наведеним, Чернігівською міськрадою, враховуючи норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначені Земельним кодексом України, при повторному зверненні позивача пунктом 6 рішення від 24.12.2020 №3/VIII-30 відмовлено йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 . Крім того, Чернігівська міськрада вважає, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №620/3977/20 підтверджено вжиття відповідачем усіх передбачених Законом дій для виконання рішення суду.
Відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання.
Ухвалою суду від 03.02.2020 клопотання ОСОБА_1 про накладення штрафу та звіт Чернігівської міської ради про виконання рішення суду призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Заявник у судовому засіданні подану заяву підтримав та просив її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його заяви, зазначивши, що Чернігівською міськрадою вжито всіх належних заходів для виконання рішення суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19. Разом з тим, вважає, що заявником не обґрунтовано, за які саме дії або бездіяльність міський голова має нести персональну відповідальність.
Заслухавши пояснення заявника, представника відповідача, дослідивши матеріали клопотання та справи, звіт, судом встановлено таке.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020 (а.с. 73-83, 145-152 т.1), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі та зобов`язано Чернігівську міську раду розглянути його заяву від 14.11.2016 та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га, розташованої у місті Чернігові біля садівничого товариства «Гудок», для індивідуального дачного будівництва, як учаснику АТО.

Листом від 30.12.2020 за №1266/ІН/2-08 Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради повідомило ОСОБА_1 , що рішенням міської ради від 24.12.2020 №3/VIII-30 йому відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га, розташованої у місті Чернігові біля садівничого товариства «Гудок», для індивідуального дачного будівництва (а.с. 9).

Разом з тим, із рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2020 №3/VIII-30 встановлено, що вказана відмова мотивована наявністю рішення Чернігівської міської ради від 26.01.2017 №15/VII-1 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам», пп. 13.4 п. 1 якого ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_3 , біля садівничого товариства «Гудок» для індивідуального дачного будівництва, орієнтовною площею 0,0600 га, з посиланням на частину другу статті 121 та частину сьому статті 123 Земельного кодексу України (а.с. 10-11 т.2).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява №6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява №60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява №30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України).

В постанові від 3 квітня 2019 року у справі №820/4261/18 Верховний Суд встановив необхідність існування в спірних правовідносинах обставин, з якими стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. У зв`язку з цим, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору мають дослідити характер правовідносин, що виникли між сторонами та звертати увагу, що підставою звернення до суду з даним позовом є невиконання судового рішення. Порушенням норм процесуального права є незастосування спеціальних правових норм, передбачених у статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши наведені у звіті пояснення, суд звертає увагу, що ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 надано правову оцінку вищевказаним доводам Чернігівської міської ради та зазначено, що відповідачем допущено порушення вимог статті 129-1 Конституції України, статей 14, 370, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, яке полягає у прийнятті рішення від 24.12.2020 №3/VIII-30, зміст якого прямо суперечить обов`язку, покладеному на суб`єкта владних повноважень рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19, у зв`язку з чим визнано його протиправним, винесено окрему ухвалу Чернігівській міській раді щодо невиконання рішення суду (а.с. 51-56 т.1).

З урахуванням наведених обставин справи, характеру спірних правовідносин, суд вважає за необхідне визнати поданий Чернігівською міською радою звіт про виконання рішення суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19 таким, що не підтверджує виконання рішення суду, оскільки покладений вказаним рішенням обов`язок щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га, розташованої у місті Чернігові біля садівничого товариства «Гудок», для індивідуального дачного будівництва, як учаснику АТО, виконаний не був.

Водночас стосовно наявності правових підстав для накладення штрафу на міського голову за невиконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19, суд зазначає таке.

Верховний Суд у постанові від 23.04.2020 (справа №560/523/19) зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №704/1547/17 сформулював правову позицію, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абзацом першим підпункту 3.2 пункту 3, абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Зважаючи на приписи наведених положень процесуального закону, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, на підставі частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне встановити новий строк для подання відповідачем звіту про виконання судового рішення в цій справі, з одночасним попередженням про відповідальність керівника суб`єкта владних повноважень за повторне невиконання рішення суду.

Разом з тим, суд наголошує, що невиконання судового рішення тягне за собою кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну відповідальність та застосування штрафних санкцій.

Кримінальна відповідальність настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, а також умисне невиконання службовою особою рішення Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку Конституційного Суду України (стаття 382 Кримінального кодексу України).

Адміністративна відповідальність настає за залишення посадовою особою без розгляду окремої ухвали суду або невжиття заходів до усунення зазначених в ній порушень закону, а так само несвоєчасна відповідь на окрему ухвалу суду( стаття 185-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Цивільна відповідальність настає за завдання шкоди невиконанням судового рішення, тобто шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування (стаття 1173 Цивільного кодексу України), відшкодовується за загальними правилами, встановленими цивільним законодавством України.

Дисциплінарна відповідальність настає за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, а також за вчинок, який порочить особу як державного службовця або дискредитує заклад, установу, підприємство чи державний орган, в якому особа працює, в тому числі й за невиконання судових рішень.

Враховуючи наведене, та зважаючи на те, що Чернігівською міською радою, всупереч вимог статті 129-1 Конституції України, статей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконується рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі №620/3168/19, суд вважає за необхідне встановити Чернігівській міській раді новий строк для подання звіту про виконання рішення суду - тридцять днів з дня отримання даної ухвали.

Керуючись статтями 241-243, 248, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання про накладення штрафу ОСОБА_1 - відмовити.

Встановити Чернігівській міській раді новий строк для подання звіту про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі №620/3168/19 - тридцять днів з дня отримання даної ухвали.

Попередити Чернігівську міську раду про можливість накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу, передбаченого частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі повторного невиконання рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржувану ухвалу.

Повний текст ухвали складено 11.02.2021.

Суддя С.В. Бородавкіна