Справа № 420/12753/20
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 з) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 з) про визнання протиправним та скасування рішення від 20.08.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог.
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Департаменту Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якому просить суд:
- Визнати протиправними та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.08.2020 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
- Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2020 року та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування адміністративного позову Позивачем зазначено, що Відповідач, приймаючи рішення від 20.08.2020 р. про відмову ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання не дотримався справедливого балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів Позивача, які настають внаслідок прийняття цього рішення, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.
04.01.2021 року, від Відповідача надійшов відзив на позов. В обгрунтування зазначено, що що 20.08.2020 ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Департаменту для отримання адміністративної послуги зі здійснення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 з, для чого подав наступний пакет документів (копії додаються):
- заяву про реєстрацію місця проживання від 20.08.2020;
- паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 16.09.1997;
- довідку про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків;
- квитанцію про сплату адміністративного збору від 20.08.2020 № 193484457;
- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) про реєстрацію права власності від 23.02.2018.
В якості документів, що підтверджували право Позивача на проживання за вказаною адресою, слугувала згода власника будинку - ОСОБА_2 .
Втім, зі змісту витягу з Державного реєстру прав вбачалось, що за адресою: АДРЕСА_2 з, розташовано дачний будинок.
Саме тому, керуючись статтею 9-1 Закону та пунктом 11 Правил, адміністратор Департаменту правомірно відмовив Позивачу в реєстрації місця проживання за вказаною адресою, у зв`язку з тим, що ним не подано необхідних документів або інформації (відсутні документи, шо підтверджують право на проживання у житлі), про що і зазначено в заяві про реєстрацію місця проживання від 20.08.2020 (копія міститься в матеріалах справи).
Таким чином, відмова в реєстрації місця проживання позивача прийнята Департаментом з дотриманням вимог діючого законодавства України, є обґрунтованою та вмотивованою.
Заяви, клопотання від сторін.
28.12.2020 року від 3-ї особи надійшли письмові пояснення, в яких наполягає на задоволенні позовних вимог. В обгрунтування зазначає, що вважає оскаржене рішення незаконним та протиправним, оскільки Відповідач безпідставно відмовив Позивачу - ОСОБА_1 , в реєстрації місця проживання.
04.01.2021 року від представника Відповідача надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та клопотання про розгляд справи за участю представника.
Інші заяви чи клопотанння від сторін, до суду не надходили.
Процесуальні дії вчиненні судом.
Ухвалою суду від 11.01.2021 року, відмовлено у задоволені клопотання представника Відповідача від 04.01.2021 року.
Інші процесуальні дії судом не вчинялись.
Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Обставини справи.
20.08.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 з (дев`ять З).
До своєї заяви ОСОБА_1 було додано квитанцію про сплату адміністративного збору та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №115165127 від 20.08.2020 року. Також, у заяві ОСОБА_1 зроблено відмітку про згоду власника житла ОСОБА_2 (дружина) на реєстрацію у ньому місця проживання ОСОБА_1 (чоловіка).
20.08.2020р. адміністратор ОСОБА_3 у реєстрації місця проживання відмовив, зазначивши підставу - особа не подала необхідних документів або інформації.
Того ж дня, 20.08.2020 р. ОСОБА_4 звернувся із заявою до Відповідача щодо роз`яснення відмови у реєстрації місця проживання.
Листом № 507/01-20 від 09.09.2020 р. Відповідачем повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація фізичних осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях за місцем проживання. Також, Відповідач зазначив ОСОБА_1 про необхідність переведення садового будинку у житловий будинок в порядку Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» №1673-VII від 02.09.2014 року та Постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 29.04.2015 р.
Позивач, не погоджуючись із оскарженим рішенням Відповідача, звернувся із даним позовом до суду.
Джерела права й акти їх застосування.
Згідно з ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
При цьому, частиною 1 статті 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української PCP жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (надалі - Закон № 1382-IV) регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1382-ІV, вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно- територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Частинами 1 та 3 статті 6 Закону № 1382-IV передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Відповідно до ст.9-1 Закону № 1382-IV, визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (надалі - Правила №207) визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.
Пунктом 3 Правил №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Згідно з п. 8 Правил №207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».
Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 (п.9 Правил №207).
Відповідно до п.11 Правил №207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.
Висновки суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Позивач вважає, що Відповідач, приймаючи рішення від 20.08.2020 р. про відмову ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання не дотримався справедливого балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів Позивача, які настають внаслідок прийняття цього рішення, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.
Суд погоджується із зазначеною думкою Позивача, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.06.1998 р. між ОСОБА_2 (дружина Позивача) та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно умов якого, ОСОБА_2 прийняла в дар 13/100 частин ДБК Звьоздочка, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 02.06.1998 р. та зареєстрований в реєстрі за № 2543.
30.05.2005 р. ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 295118, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, 9-з (дев`ять 3), загальною площею - 0,0620 га., цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер - :24:001:0007.
21.02.2018 р. договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності № 24990149, що підтверджується Витягом.
Згідно вказаного Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на вищевказаній земельній ділянці із кадастровим номером :24:001:0007 розміщується нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості дачний будинок, загальною площею 298,6 кв.м.
В той же час, із технічного паспорту від 12.02.2018 р. на садовий (дачний) будинок № 9-з (дев`ять З) вбачається, що дачний будинок є 1991 року побудови, складається з:
- І поверх - хол, гардеробна, санвузол, вітальня, столова, кухня - 138,1 кв.м.
- ІІ поверх - коридор, 3 житлові кімнати, 3 гардеробні, санвузол - 107, 2 кв.м.
- Цокольний - кімната відпочинку, топочна, сауна, душова, вбиральня, сходова клітина - 53,2 кв.м.
Основні конструктивні елементи дачного будинку складаються із: фундамент - з/бетон, стіни - цегла, покрівля - черепиця, перекриття - з/бетон, підлога - паркет. Дачний будинок обладнано наступним інженерним обладнанням: електрика, водопровід, каналізація, газопостачання та має автономне опалення.
Згідно з договором про надання населенню послуг з газопостачання № 091903 від 16.10.2015 р. укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ постачальник зобов`язується постачати природний газ Споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, зареєстрованим у квартирі, житловому будинку, для побутових потреб, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з газопостачання за встановленими цінами, у строки і на умовах, що передбачені цим договором. За адресою: АДРЕСА_2 /з відкрито два особові рахунки та встановлено два газові лічильники, це обумовлено технічними характеристиками та планом будинку.
Також, на підтвердження того, що даний будинок експлуатується постійно протягом року, позивачем надано копію відповіді від ТОВ ІНФОКС в якій зазначається, що з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 /з укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення № 18237 від 29.03.2011 р., квитанції які є в наявності за оплату холодної води та водовідведення (каналізація), а також квитанції за оплату електричної енергії, також наявні в матеріалах справи.
Таким чином, вказаний будинок: АДРЕСА_3 , оснащений водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням, електроенергією, центральною каналізацією міста та експлуатується власником постійно.
Водночас, реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.
При цьому, житлом може вважатись інше приміщення за умови, якщо таке придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <...> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може використовуватися для проживання в ньому.
Вказані висновки узгоджуються з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року по справі №2340/4673/18 яка полягає в наступному:
- садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового Фонду, визначений ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української PCP;
- відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації;
- факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.
Враховуючи зазначені висновки Верховного Суду, суд вважає неприйнятними доводи відповідача про те, що реєстрація місця проживання здійснюється виключно у житлі, до якого садовий будинок не відноситься.
Суд зазначає, що реєстрація місця проживання особи, це адміністративний акт, який має своєю ціллю довести до відома держави про вибране людиною місце проживання. Ніяких повноважень, що обмежують право на вільний вибір місця проживання у держави немає. І до майнових прав особи на житловий будинок, садовий будинок чи дачний будинок реєстрація місця проживання взагалі ніякого відношення не має.
Наведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 10 жовтня 2019 справа № 2340/4673/18, адміністративне провадження № К/9901/18913/19.
Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.
Враховуючи наведене, суд вважає, що для відновлення порушених прав Позивача, потрібно зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2020 р. та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 2, 5-9, 72-73, 77, 139, 159, 241-246, 250-251, 263,371 КАСУкраїни, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 з) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 з) задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправними та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.08.2020 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2020 року та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.