Справа № 620/3338/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3338/20 Суддя (судді) першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Ковтун К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 2500-0346-8/5961 від 03.03.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років; визнання протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру"; зобов`язання здійснити призначення та виплачувати пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 з 13.02.2020, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою та додатком до неї, виданими Офісом Генерального прокурора № 21-30зп від 12.02.2020 без будь-яких обмежень або виключень з цієї статті, без обмеження заробітної плати, а також проводити відповідні виплати без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача, викладене в листі № 2500-0346-8/5961 від 03.03.2020, про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001. Зобов`язано відповідача здійснити призначення та виплату пенсії позивачу за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 з 13.02.2020, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою та додатком до неї, виданими Офісом Генерального прокурора № 21-30зп від 12.02.2020. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.02.2020 позивачка звернулася до відповідача з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Листом від 03.03.2020 № 2500-0346-8/5961 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області відмовило позивачу у розгляді питання про призначення пенсії у зв`язку з відсутністю необхідної вислуги для призначення пенсії, так як на момент звернення діє Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697, а ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789 від 05.11.1991 втратила чинність. В обґрунтування відмови зазначено, що згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697 пенсія за вислугу років прокурорським працівникам у період з 01.10.2019 по 30.09.2020 призначається при наявності стажу (вислуги років), що дає право на пенсію - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів та слідчих не менше 14 років 6 місяців.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася до суду з позовом.

Вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру».

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі по тексту - Закон № 1697-VII).

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальний стаж роботи позивачки складав 20 років 7 місяців 23 дні, що є недостатнім для призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697-VII.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ позивачка пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами позивача суд апеляційної інстанції не погоджується з таких підстав.

Згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Враховуючи положення ст.ст.22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніш виникло).

В даному випадку у період до 01.10.2011, коли була чинною редакція ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (яка передбачала право позивача на пенсійне забезпечення за вислугу років за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років) позивачка не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у неї не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року (у вказаній редакції).

Оскільки, позивачка не набула такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивачка, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів позивача та суду першої інстанції щодо звуження змісту та обсягу її права на призначення пенсії за вислугу років.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №372/2909/17, від 21.02.2018 у справі №211/3177/17, від 18.04.2019 у справі №752/19006/16-а, від 10.10.2019 у справі №265/3516/17.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується із наявністю підстав відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні позивачу пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з чим оскаржуване рішення відповідача є законним та скасуванню не підлягає.

Щодо наявності, на думку позивача, обґрунтованих очікувань на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

За правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням вищевикладених доводів та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є. В. Чаку

Судді: І. В. Федотов

А. Ю. Коротких