Справа № 140/12816/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 140/12816/20 пров. № А/857/15612/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року (суддя Кирилюк В.Ф., м. Луцьк, повний текст судового рішення складено 11 листопада 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради, інспектора муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради Радьковича Владислава Васильовича про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради, інспектора муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради Радьковича В.В., у якому просив:1) визнати протиправною бездіяльність інспектора муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради Радьковича В.В. щодо не зазначення у протоколі прізвища, адреси ОСОБА_1 як свідка та потерпілого; 2) визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Луцької міської ради, яка полягає у: незалученні ОСОБА_1 в якості потерпілого до участі у справі про адміністративне правопорушення стосовно громадянина ОСОБА_2 ; необ`єктивній та невсебічній перевірці заяв та скарг ОСОБА_1 ; невжитті заходів для припинення неправомірних дій громадянина ОСОБА_2 ; незабезпеченні поновлення порушених прав ОСОБА_1 та реального виконання прийнятних у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; невжитті заходів щодо відшкодування ОСОБА_1 завданих збитків; 3). зобов`язати виконавчий комітет Луцької міської ради: вжити заходів для припинення неправомірних дій громадянином ОСОБА_2 ; забезпечити поновлення порушених прав ОСОБА_1 , реального виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; вжити заходів щодо відшкодування ОСОБА_1 завданих збитків; 4) стягнути на його користь з відповідачів 330721,00 грн. для відшкодування завданої йому моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у червні 2020 року він звертався до відповідачів із проханням зазначити його в якості свідка та потерпілого у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , на що отримав відмову. Вважає таку відмову незаконною, а бездіяльність відповідачів протиправною.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що питання залучення свідків у справі про адміністративне правопорушення належить до дискреційних повноважень відповідачів є помилковими. Вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідачі процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 03 червня 2020 року на громадянина ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення №000926, відповідно до якого, останній притягувався до адміністративної відповідальності за те, що 03 червня 2020 року о 12 год. 00 хв. порушив Правила благоустрою м. Луцька, а саме: самовільно, без відповідної дозвільної документації встановив малу архітектурну форму (паркан) на території загального користування по АДРЕСА_1 , чим порушив п.п.2.5.5.1.13 Правил та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.152 КУпАП (а.с.7).

Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 13 липня 2020 року № 533, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень та офіційного веб-сайту «Судова влада» вищевказана постанова оскаржена ОСОБА_2 в судовому порядку (справа № 161/11704/20, провадження № 2-а/161/338/20).

Також встановлено, що підставою для складання адміністративних матеріалів стосовно ОСОБА_2 стало звернення позивача ОСОБА_1 , який повідомив про самовільне та незаконне встановлення паркану. У зв`язку з цим ОСОБА_1 листом від 22 липня 2020 року №6.1-7/2527/2020 проінформували про факт складення протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 (а.с.5).

У червні 2020 року ОСОБА_1 звертався до відповідачів із проханням зазначити його в якості свідка та потерпілого у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , на що отримав відмову.

Не погодившись з такою відмовою відповідачів, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідачів під час розгляду звернень та скарг ОСОБА_1 стосовно притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності були правомірними та обґрунтованими. Щодо незалучення ОСОБА_1 в якості свідка та потерпілого у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , то суд першої інстанції дійшов висновку, що вирішення вказаного питання належить до дискреційних повноважень відповідачів.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 152 КУпАП, за якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності, порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, у частині першій статті 269 КУпАП визначено, що потерпілим є особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду.

З системного аналізу вищенаведених положень КУпАП можна дійти висновку, що об`єктом адміністративного правопорушення передбаченого статтею 152 КУпАП є суспільні відносини у сфері державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів.

Вказаний об`єкт адміністративного правопорушення не передбачає наявності індивідуальної моральної, фізичної чи майнової шкоди будь-яким особам, а стосується порушення загальнообов`язкових правил поведінки у сфері благоустрою населених пунктів. В такому випадку суспільна небезпека діяння спрямована на шкоду загальним інтересам територіальної громади, а не індивідуальних осіб.

Це означає, що правопорушення, про яке йдеться у статті 152 КУпАП, не передбачає наявності потерпілих від нього, а тому відповідачі правомірно та обґрунтовано не залучили ОСОБА_1 в статусі потерпілого до участі у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 .

Що стосується залучення ОСОБА_1 в якості свідка правопорушення, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виявлення свідків правопорушення здійснюється особою, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, а їх залучення - безпосередньо органом, яким розглядає справу про адміністративне правопорушення. Тобто, виявлення та залучення свідків належить до дискреційних повноважень відповідачів під час здійснення ними своїх процесуальних функцій стосовно притягнення осіб до адміністративної відповідальності.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Тобто, відповідачі у спірному випадку були вільними у визначенні переліку осіб, які вони вважали мають бути залученів якості свідків правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що права та законні інтереси позивача у сфері публічних відносин, які могли б бути захищені у судовому порядку, у спірному випадку не порушені.

Щодо доводів ОСОБА_1 про необ`єктивну та невсебічну перевірку його заяв та скарг, то у відповідь на звернення позивача Виконавчим комітетом Луцької міської ради було надані вичерпні відповіді, у тому числі щодо причин незалучення його, як свідком та потерпілим від правопорушення (а.с.5-6).

Також необґрунтованими є доводи позивача щодо невжиття відповідачами заходів для припинення неправомірних дій громадянина ОСОБА_2 , незабезпечення поновлення порушених прав ОСОБА_1 , реального виконання прийнятних у зв`язку з заявою чи скаргою рішень, оскільки, як видно з матеріалів справи, відповідачами в межах покладених на них повноважень були вжиті заходи щодо притягнення вказаної особи до адміністративної відповідальності. Інших повноважень у галузі охорони благоустрою населених пунктів, відповідачі, як виконавчі органи (посадові особи) місцевого самоврядування не мають, а позивач не конкретизує у позові, які ще дії повинні були вчинити відповідачі.

Щодо покликань позивачана невжиття відповідачами заходів щодо відшкодування ОСОБА_1 завданих збитків, то суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачі не наділені повноваженнями щодо поновлення прав позивача та відшкодування завданих, на його думку, збитків іншими фізичними особи. З приводу відшкодування збитків, завданих адміністративним правопорушенням, позивач може звернутися до особи, яка вчинила таке порушення.

Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з наведеними вище приписами нормативно-правових актів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду звернень та скарг ОСОБА_1 стосовно притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності відповідачі діяли відповідно та в межах повноважень, що визначені Конституцією та законами України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 , в тому числі й похідна вимога про стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

За таких обставин, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

У підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі №140/2816/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року