Справа № 1.380.2019.006549
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006549 пров. № А/857/15935/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Шамборський А.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Шамборського Андрія Віталійовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській обл., Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл. про визнання дій протиправними, стягнення безпідставно нарахованих і утриманих сум податку на доходи фізичних осіб і військового збору, середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні (суддя суду І інстанції: Кравців О.Р., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 10 хв. 11.11.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 23.11.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

06.12.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Шевченківського районного відділу /РВ/ Львівського міського управління /ЛМУ/ Головного управління /ГУ/ Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України у Львівській обл. щодо нарахування та утримання з грошового забезпечення ОСОБА_1 1,5 % (півтора відсотки) військового збору в сумі 6572 грн. 61 коп. та 18 % (вісімнадцять відсотків) податку на доходи фізичних осіб /ПДФО/ в сумі 78871 грн. 82 коп.; стягнути з відповідача Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 безпідставно нараховані та утримані ПДФО у розмірі 78871 грн. 82 коп. та військовий збір в розмірі 6572 грн. 61 коп.; стягнути з Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 його середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. при звільненні з органів внутрішніх справ з 26.12.2017р. по день проведення фактичного остаточного розрахунку, тобто до 28.11.2019р., в сумі 159213 грн. 60 коп. (Т.1, а.с.4-18).

06.07.2020р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 6022536 про припинення юридичної особи Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл.

Протокольними ухвалами суду від 07.10.2020р. та 11.11.2020р. проведено заміну відповідача Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. на його правонаступника Головне управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ у Львівській обл. (Т.2, а.с.187), а також залучено до участі у справі в якості співвідповідача ГУ МВС України у Львівській обл. (Т.2, а.с.197-198).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (Т.2, а.с.200-213).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив представник адвокат Шамборський А.В., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити у повному обсязі (Т.3, а.с.3-67).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що під час виплати позивачу згідно рішення суду середнього заробітку (грошового забезпечення) у відповідачів були відсутніми підстави для утримання з цієї суми військового збору та ПДФО, при цьому судом не враховані приписи Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р. Також в силу приписів ст.168 Податкового кодексу /ПК/ України суми військового збору аналогічно сумам ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

При цьому, на день звільнення, коли з позивачем повинен був бути проведений повний розрахунок, він був ще працівником міліції і на нього безпосередньо розповсюджувались норми ст.168 ПК України та вказаного Порядку.

Остаточний розрахунок з позивачем Шевченківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. здійснений 28.11.2019р., а саме було нараховано суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 438177 грн. 60 коп., з якої відповідно до меморіального ордеру № 3 від 28.11.2019р. перераховано на рахунок позивача суму 352733 грн. 17 коп., а решту суми було утримано з вказаного грошового забезпечення в якості 1,5 % військового збору (6572 грн. 61 коп.) та 18 % ПДФО (78871 грн. 82 коп.). При цьому, відповідачами з часу ухвалення остаточних судових рішень (постанови апеляційного суду від 15.11.2017р.) і до дня проведення фактичного розрахунку (28.11.2019р.) не вживалися відповідні заходи для виплати позивачу належного йому грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.08.2012р. по 14.11.2017р.

Також в обґрунтування своїх висновків покликається на численну судову практику суду касаційної інстанції та Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/.

Відповідачем ГУ МВС України у Львівській обл. направлено до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.3, а.с.96-102).

Інші учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах, на час звільнення мав звання майора міліції та обіймав посаду заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл.

Відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській обл. № 1133 від 13.07.2012р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС» до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ України.

У зв`язку із накладенням дисциплінарного стягнення наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 240 о/с від 31.07.2012р. «По особовому складу» звільнено з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України за п.64 «є» /за порушення дисципліни/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України № 114 від 29.07.1991р., майора міліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. з 31.07.2012р.

Під час звільнення відповідачем ГУ МВС України у Львівській обл. проведено розрахунок при звільненні та виплачено на користь позивача посадовий оклад 296 грн. 77 коп. по 08.07.2012р., оклад по спецзванню в сумі 125 грн. по 31.07.2012р., надбавку за вислугу років в сумі 105 грн. 45 коп. по 31.07.2012р., надбавку за виконання ОВЗ в сумі 205 грн. 65 коп. по 08.07.2012р., щомісячну премію в сумі 493 грн. 55 коп. по 08.07.2012р. (Т.1, а.с.66).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2017р. у справі № 2а-6592/12/1370 у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.

Відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р. у справі № 876/8194/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2017р. у справі № 2а-6592/12/1370 скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправним та скасовано п.1 наказу ГУ МВС України у Львівській обл. № 1133 від 13.07.2012р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС» в частині накладення на заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. майора міліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ України; визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській обл. № 240 о/с від 31.07.2012р. «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України за п.64 «є» /за порушення дисципліни/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України № 114 від 29.07.1991р., майора міліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл., 31.07.2012р.; поновлено майора міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України на посаді заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. з 01.08.2012р.; стягнуто з Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. з відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум виплачених при звільненні (Т.1, а.с.21-29).

На виконання вказаної постанови апеляційним судом видано 21.11.2017р. виконавчий лист № 32/17 про стягнення з Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. з відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум виплачених при звільненні (Т.1, а.с.30).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2018р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 у справі № 876/8194/17 (№2а-6592/12/1370) про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018р. у справі № 876/8194/17 (№2а-6592/12/1370) заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р. задоволено частково; роз`яснено, що грошове забезпечення слід стягнути на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. з відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум виплачених при звільненні, відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затв. наказом МВС України № 499 від 31.12.2007р., враховуючи довідку про грошове забезпечення вих. № 7299/43/05-17 від 26.06.2017, виданої Шевченківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. (Т.1, а.с.141-144).

Виданий виконавчий документ скеровано до Управління Державної казначейської служби /ДКС/ України у Шевченківському районі м.Львові Львівської обл. для виконання, яке в ході його виконання неодноразово зверталося до голови Ліквідаційної комісії Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. із запитами про надання інформації щодо виконання відповідного виконавчого документа в частині конкретної суми, що підлягає стягненню, та вимогами про виконання судового рішення (Т.1, а.с.31-41).

Листами від 17.12.2018р. та 22.12.2018р. Шевченківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. повідомляв УДКС України у Шевченківському районі м.Львова Львівської обл. про неможливість обчислення суми грошового забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, оскільки у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р. у справі № 876/8194/17 не визначено конкретної суми коштів вимушеного прогулу, кількості днів вимушеного прогулу, як однієї із складових для розрахунку суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а також через наявні суперечності у чинному законодавстві (Т.1, а.с.202-203, 204).

Відповідно до листа № 131/05/17-2019 від 25.01.2019р. ГУ МВС України у Львівській обл. повідомило позивача про неможливість проведення розрахунку коштів грошового забезпечення за час вимушеного прогулу через суперечності в методиці розрахунку середньоденного грошового забезпечення (Т.1, а.с.223).

Позивач неодноразово звертався до ГУ МВС України у Львівській обл. та МВС України із заявами щодо проведення з ним розрахунку за час вимушеного прогулу (Т.1, а.с.186-187,190-191), однак із вищевикладених причин у виплаті суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу було відмовлено (Т.1, а.с.194).

Крім того, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2019р. у справі № 1340/5546/18, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019р. у справі № 857/2851/19 позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність Управління ДКС України у Шевченківському районі м.Львова Львівської обл. щодо невиконання виконавчого листа Львівського апеляційного адміністративного суду № 32/17, виданого 21.11.2017р. у справі № 2а-6592/12/1370; зобов`язано Управління ДКС України у Шевченківському районі м.Львова Львівської обл. вжити заходів щодо виконання наведеного виконавчого листа (Т.1, а.с.243-249; Т.2, а.с.1-6).

29.01.2019р. позивач скерував повторні заяви до МВС України та ГУ МВС України у Львівській обл., Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл., у яких просив здійснити належний йому розрахунок відповідно до вимог чинного законодавства та судових рішень; надати йому інформацію щодо конкретної суми грошового забезпечення, належної позивачу до виплати за час вимушеного прогулу; виконати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р., з врахуванням ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018р., зокрема, нарахувати та виплатити відповідну суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р., з відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум, виплачених при звільненні (Т.1, а.с.205-220).

31.01.2019р. Департаментом фінансово-облікової політики МВС України позивачу скеровано лист, відповідно до якого повідомлено позивача, що виплату грошового забезпечення за рішенням суду буде здійснено після виділення Національною поліцією України ліквідаційній комісії ГУ МВС України у Львівській обл. додаткового фінансування на відповідні цілі (Т.1, а.с.221).

Також 05.02.2019р. Шевченківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. повідомив позивача про те, що листом ГУ МВС України у Львівській обл. від 25.01.2019р. позивачу надано роз`яснення відносно розрахунку суми коштів грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р. та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018р. у справі № 876/8194/17 (Т.1, а.с.222).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.08.2019р. у справі № 2а-6592/12/1370 заяву ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2019р. скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (Т.1, а.с.145-171).

Відповідно до ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2019р. в задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р. у справі № 876/8194/17 відмовлено (Т.1, а.с.172-175).

Додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р. заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 876/8194/17 задоволено частково; стягнуто з Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. в сумі 438177 грн. 60 коп., з відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум виплачених при звільненні (Т.1, а.с.176-181).

14.11.2019р. позивач звернувся до Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл., ГУ МВС України у Львівській обл. із заявами (вимогами) про проведення повного розрахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. відповідно до додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р., а також просив нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати грошового забезпечення з 14.11.2017р. по час звернення з заявами (Т.2, а.с.12-18).

28.11.2019р. Шевченківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. відповідно до меморіальних ордерів №№ 1, 2 та 3 та згідно додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р. здійснено наступні виплати:

військового збору в сумі 1,5 % з грошового забезпечення у сумі 6572 грн. 61 коп.;

ПДФО з грошового забезпечення у сумі 78871 грн. 82 коп.;

суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 у сумі 352733 грн. 17 коп. (Т.1, а.с.44, 45, 46).

Про вказані виплати позивача повідомлено листом Управління ДКС України у Шевченківському районі м.Львова Львівської обл. № 02-28/779 від 28.11.2019р. (Т.2, а.с.23).

Окрім цього, наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 1109 о/с від 26.12.2017р. позивач був поновлений в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. (Т.1, а.с.42).

Іншим наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 1110 о/с від 26.12.2017р. заступник начальника відділу - начальник МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. майор міліції ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ через скорочення штатів (Т.1, а.с.43).

Із змісту заявленого позову слідує, що позивач оспорює правильність утримання при виплаті на його користь згідно рішення суду середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу сум ПДФО та військового збору, при цьому наголошує про наявність правових підстав для стягнення цих сум з ГУ НП у Львівській обл.

Крім цього, оскільки при звільненні з органів внутрішніх справ повторно ОСОБА_1 не виплачено всіх належних йому сум при звільненні, він має право на стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки за період з 26.12.2017р. по день проведення фактичного розрахунку.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що необхідність відрахування зборів і обов`язкових платежів із обчисленого грошового забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу передбачена судовим рішенням - додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р.

Також суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

У свою чергу, Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., розрахований на компенсацію грошового забезпечення, право на яке набуте у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Однак позивач набув право на виплату за період вимушеного прогулу, а не у зв`язку виконанням обов`язків під час проходження служби, тому під час виплати позивачу середнього грошового забезпечення за період вимушеного прогулу відповідач правомірно не застосував вказаний Порядок та не компенсував ПДФО та військовий збір.

Щодо стягнення середнього грошового заробітку за весь час затримки за період з 26.12.2017р. по день проведення фактичного розрахунку суд врахував ту обставину, що лише після прийняття додаткової постанови від 13.11.2019р., яка є невід`ємною від постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р., апеляційний суд усунув правову невизначеність в частині реалізації права позивача на отримання компенсації за протиправне звільнення щодо визначення конкретної суми середнього грошового забезпечення до стягнення за час вимушеного прогулу з 01.08.2012р. по 14.11.2017р.

Також вказана сума не є сумою, належною до виплати при звільненні працівнику, оскільки її виплата здійснюється в рамках виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

В силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначалося Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ УРСР № 114 від 29.07.1991р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За правилами, встановленими ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України /КЗпП України/, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Справляння і сплата ПДФО та військового збору є обов`язком працівника, через що в силу приписів закону податковим агентом по їх нарахуванню та сплаті до бюджету виступає роботодавець.

З урахуванням наведеного, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом.

Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали відрахуванню податки і збори.

Відповідно до пп.14.1.54 п.14.1 ст.14 ПК України дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання)

Згідно з пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Пунктом 168.5 ст.168 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно п.4 вказаного Порядку виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Відповідно до п.5 зазначеного Порядку грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що останні поширюються на правовідносини виплати поліцейським (особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ) грошового забезпечення у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Натомість, у розглядуваній справі правовідносини стосуються поновлення позивача на публічній службі згідно судового рішення.

Якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Враховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

За аналогією закону (ч.6 ст.7 КАС України) аналогічні положення стосуються виплати середнього грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні зі служби.

Таким чином, оскільки у розглядуваному випадку на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017р. у справі № 876/8194/17 і додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р. виплачено на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. в сумі 438177 грн., тому правові підстави для застосування при такій виплаті Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., є відсутніми.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що вказаними судовими рішеннями визначено, що виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. в сумі 438177 грн. слід провести з відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум, виплачених при звільненні.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч.3 ст.14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

На виконання вказаних судових рішень Шевченківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. правомірно було утримано військовий збір в сумі 1,5 % з грошового забезпечення у сумі 6572 грн. 61 коп.; ПДФО з грошового забезпечення у сумі 78871 грн. 82 коп.

Оскільки судові рішення в цій частині не оскаржувалися учасниками справи, набрали законної сили, тому є обов`язковими до виконання зі сторони відповідачів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та утримання з грошового забезпечення ОСОБА_1 1,5 % (півтора відсотки) військового збору в сумі 6572 грн. 61 коп. та 18 % (вісімнадцять відсотків) податку на доходи фізичних осіб /ПДФО/ в сумі 78871 грн. 82 коп.; стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 безпідставно нарахованих та утриманих ПДФО у розмірі 78871 грн. 82 коп. та військового збору в розмірі 6572 грн. 61 коп.

Згідно усталеної судової практики норми КЗпП України не поширюються на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ч.2 ст.116 КЗпП України).

Згідно з положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Також з огляду на розповсюдження на спірні правовідносини приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., застосовуються і для обчислення середнього заробітку (грошового забезпечення) осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за весь час затримки розрахунку.

Для правильного застосування наведених норм під час судового розгляду необхідно встановлювати:

1) чи мала місце невиплата роботодавцем сум, належних позивачу при звільненні, та чітко визначити такі суми;

2) чи наявний спір про розміри належних звільненому працівникові сум;

3) в залежності від наявності спору визначити яка частина статті 117 КЗпП України (перша чи друга) належить до застосування у спірних відносинах та встановити відповідні обставини;

4) для визначення початку періоду затримки розрахунку відповідно до ст.116 КЗпП України необхідно встановити чи працював працівник в день звільнення, якщо ні, то чи звертався він до роботодавця із вимогою про розрахунок і коли.

Згідно фактичних обставин справи позивач ОСОБА_1 на виконання судового рішення був поновлений відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській обл. № 1109 о/с від 26.12.2017р. в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника відділу - начальника МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл.

Іншим наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 1110 о/с від 26.12.2017р. заступник начальника відділу - начальник МГБ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. майор міліції ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, 26.12.2017р. мало місце повторне звільнення позивача з органів внутрішніх справ і саме з цією датою позивач формує свої позовні вимоги про стягнення з відповідачів середнього заробітку (грошове забезпечення) за час затримки виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. при звільненні з органів внутрішніх справ з 26.12.2017р.

Разом з тим, визначений рішенням суду середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. не відноситься до сум, які роботодавець повинен сплатити працівникові при звільнення в розумінні ст.ст.116, 117 КЗпП України.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вже було зазначено, обраховане за рішенням суду грошове забезпечення за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника і не входить до складу заробітної плати.

У даному випадку така сума підлягала виплаті позивачу на підставі рішення суду, а тому нарахування на неї середнього заробітку за час затримки виплати не ґрунтується на вимогах закону.

Окрім цього, станом на 26.12.2017р. сума середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. не була навіть обчисленою відповідачами, ними не обліковувалася як належні позивачу виплати, оскільки її конкретний розмір був визначений лише додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що із прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, ст.ст.116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Зазначена правова позиція суду узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, яка підлягає застосуванню згідно з ч.2 ст.8 КАС України.

Зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010р. передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, слід дійти висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним.

Відтак, у цих правовідносинах є відсутніми правові підстави для застосування до відповідачів відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а тому позовні вимоги щодо стягнення на користь ОСОБА_1 його середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р. при звільненні з органів внутрішніх справ з 26.12.2017р. по день проведення фактичного остаточного розрахунку, тобто до 28.11.2019р., в розумінні ст.117 КЗпП України не можуть бути задоволені.

Аналогічна правова позиція щодо незастосування ст.117 КЗпП до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019р. у справі № 0940/1532/18.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що затримка у виплаті на користь ОСОБА_1 присудженої йому суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу була зумовлена відсутністю визначення такої судами у винесених судових рішеннях.

Лише після прийняття додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019р. було визначено вказану суму в розмірі 438177 грн. 60 коп. за період з 01.08.2012р. по 14.11.2017р.

28.11.2019р. вказана сума (із відповідними відрахуваннями) була сплачена на банківський рахунок позивача.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Шамборського Андрія Віталійовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2020р. в адміністративній справі № 1.380.2019.006549 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 10.02.2021р.