Справа № 161/18610/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 161/18610/20 пров. № А/857/1974/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Панченко Алли Віталіївни, діючої на підставі ордера від імені та в інтересах громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 (з його слів), на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 18.11.2020р. в адміністративній справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 (з його слів) про примусове видворення іноземця та його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України (суддя суду І інстанції: Пушкарчук В.П., час та місце ухвалення, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17 год. 18 хв. 18.11.2020р., м.Луцьк, 18.11.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

18.11.2020р. позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив примусово видворити громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; затримати громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з поміщенням у Волинський пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України в с.Журавичі Ківерцівського району Волинської обл., з метою ідентифікації та забезпечення видворення з України на строк 6 (шість) місяців; в порядку ст.ст.370, 371 КАС України допустити негайне виконання постанови (а.с.2-5).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 18.11.2020р. заявлений позов задоволено; вирішено примусово видворити за межі території України громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; затримати громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з поміщенням у Волинський пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України в с.Журавичі Ківерцівського району Волинської обл., з метою ідентифікації та забезпечення видворення з України на термін 6 (шість) місяців; рішення суду допущено до негайного виконання (а.с.25-27).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Панченко А.В., діюча на підставі ордера від імені та в інтересах громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 (з його слів), яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.47-53).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час судового розгляду справи було порушено право відповідача на захист, зокрема, йому не було надано можливості ознайомитися із доводами і доказами позивача, позовну заяву без додатків вручено несвоєчасно та без перекладу на англійську мову; під час судового засідання йому був забезпечений перекладач на англійську мову, якою позивач не володіє вільно.

Також до апелянта не був доведений зміст рішення позивача про примусове повернення, копія такого у перекладі на англійську мову йому не вручена, а також не було повідомлено про строк, протягом якого він повинен покинути територію України. Вказані бездіяльність позивача позбавила можливості відповідача вжити заходи, спрямовані на добровільне залишення території України або на оскарження рішення в примусовому порядку.

Звідси, позивачем не дотримано встановленого законодавством порядку видворення іноземців та осіб без громадянства з території України.

Окрім цього, апелянт готує звернення до компетентного органу для отримання статусу біженця; такий інформував компетентні органи про втрату паспортного документа, він не ухиляється і не має наміру ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення.

Також апелянта позбавили можливості надати докази щодо застосування до нього інших заходів, визначених ч.1 ст.289 КАС України, окрім затримання.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

09.02.2021р. за допомогою засобів електронного зв`язку до апеляційного суду надійшла письмова заява представника апелянта адвоката Панченко А.В. про відкладення розгляду справи із покликанням на неможливість прибуття до суду через її зайнятість в судах, а також через неможливість забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с.87-88).

За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки відкладення розгляду справи, яка віднесена законом до окремих категорій термінових адміністративних справ, є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін (їх представників).

При цьому, в силу приписів ч.4 ст.288, ч.17 ст.289 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи. Згідно ч.2 ст.124 КАС України повістки-повідомлення скеровуються учасникам справи з приводу процесуальних дій, в яких участь цих осіб є необов`язковою.

Отже, нормами ч.4 ст.288, ч.17 ст.289 КАС України передбачено лише повідомлення учасників справи про апеляційний розгляд, в якому їхня участь не є обов`язковою.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, 13.11.2020р. громадянин Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 , був виявлений та затриманий прикордонною вартою Республіки Польща за незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща в складі групи осіб.

15.11.2020р. в рамках Угоди від 18.06.2007р. між Україною та Європейський Співтовариством «Про реадмісію» в пункті пропуску «Устилуг» на ділянці відповідальності Луцького прикордонного загону від прикордонної варти Республіки Польща було прийнято та затримано громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7-9).

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання від 15.11.2020р. відповідач був затриманий з 14 год. 20 хв. 15.11.2020р. на строк до трьох діб (а.с.10).

Згідно з постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської обл. від 17.11.2020р. у справі № 154/3428/20 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.204-1 КУпАП, тобто, за незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктом пропуску у складі групи осіб через державний кордон, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500 грн. (а.с.15).

15.11.2020р. начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано його покинути територію України у термін до 17.11.2020р. (а.с.12).

Стосовно затримання відповідача і про вказане рішення позивача були повідомлені Посольство Ліванської Республіки в Україні (через Департамент консульської служби МЗС України) та прокурор Волинської обл. (а.с.13, 14).

Відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, не має посвідки на тимчасове проживання на території України. Обставин, передбачених ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в ході судового розгляду не встановлено.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України. У нього не виявленого паспортного документа, наявність якого є обов`язковою відповідно до ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Незаконний перетин ним державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу свідчить про те, що останній порушив вимоги ст.ст.4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до вимог ст.30 цього Закону підлягає примусовому видворенню.

Із врахуванням наведеного є наявними підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення подальшого видворення за межі території України.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є вірними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно із ст.2 вказаного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

За приписами ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 вказаного Закону).

Відповідно до ч.3 ст.29 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Абзацом першим ч.1 ст.30 наведеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.30 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Між Україною та Ліванською Республікою будь-які міжнародні угоди про реадмісію не укладалися і ратифікувалися.

Таким чином, громадяни Ліванської Республіки, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню, через що до них також можуть бути застосовані процедури затримання для ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідач ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 , не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, визнаний судом винним у незаконному перетині державного кордону України, через що останній не має законних підстав для перебування в Україні.

Окрім цього, у відповідача не виявленого паспортного документа, наявність якого є обов`язковою відповідно до ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з ч.ч.2 і 3 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Відповідач не звертався із заявою про добровільне повернення та ухилявся від обов`язку виїзду з України.

Водночас, відсутність документів та коштів достовірно підтверджує об`єктивну неможливість добровільного виїзду відповідача за межі території України у легальний спосіб, а також виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Таким чином, враховуючи наявність умов, які свідчать про неможливість добровільного повернення відповідача в країну походження або третю країну, виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивачем обґрунтовано та підставно заявлені розглядувані позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача.

Також під час судового розгляду з`ясовано, що відповідач українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, на території України знаходиться нелегально, фактично має намір будь-яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, через що є всі підстави вважати, що відповідач за будь-якої можливості буде ухилятися від виїзду за межі України. За таких обставин з метою реалізації державної політики у сфері міграції позивачем своєчасно та розсудливо подано позов про примусове видворення іноземця з України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення його видворення за межі території України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст.289 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до п.1 розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р. (із змінами і доповненнями), якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Із змісту наведеного слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Оскільки на час звернення із розглядуваним позовом про примусове видворення анкетні дані позивача не були встановлені (тобто, останній не є ідентифікованим), тому позивач правомірно звернувся до суду із вимогою про затримання відповідача з підстав ідентифікації, а також забезпечення подальшого видворення за межі території України.

На наявність передбачених законом підстав для затримання відповідача вказує те, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (з його слів), ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснив незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску, був переданий на території України Прикордонною вартою Республіки Польща; при собі не мав документів, що посвідчують особу, що дає обґрунтовані підстави для затримання останнього.

У своїй сукупності вказані обставини свідчать про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач перешкоджатиме процедурі видворення, при цьому визначальним моментом в цій ситуації є відсутність у відповідача діючих документів на виїзд з України.

Додатково колегія суддів зазначає, що аналіз сукупності зазначених обставин вказує на те, що затримання відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, таке дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури видворення щодо відповідача.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВАС України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п.«f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, шо відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п.78. ЄСПЛ 2000- III, та «Станев проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п.143, ЄСПЛ 2012).

Колегія суддів наголошує, що норми п.1 ст.5 Конвенції мають на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Колегія суддів наголошує на тому, що принциповим моментом в розглядуваній справі є затримання відповідача за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передача прикордонним органам суміжної держави.

Виділяючи такі обставини, норми ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вважають їх беззаперечною підставою для примусового видворення іноземця без необхідності з`ясування питань невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

В частині доводів апелянта про незабезпечення його права на захист в суді першої інстанції колегія суддів враховує, що копія позовної заяви була вручена відповідачу 18.11.2020р. за участі перекладача, що стверджується відповідною розпискою (а.с.6).

Під час судового розгляду справи були присутніми перекладач (а.с.19-21) та уповноважений представник Луцького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.22), які забезпечували переклад на англійську мову і надання професійної правничої допомоги.

Упродовж судового засідання відповідач визнавав заявлений позов, будь-яких заяв стосовно неналежного перекладу, невручення документів тощо перед судом не висловлював.

Про наявність рішення позивача про примусове повернення відповідача і його невиконання останнім зазначено у позовній заяві, з якою відповідач погоджувався в суді.

Окрім цього, твердження апелянта про те, що неознайомлення відповідача з рішенням про примусове повернення позбавило його можливості вжити заходи, спрямовані на добровільне залишення території України або на оскарження рішення в примусовому порядку, колегія суддів вважає голослівними, оскільки за фактичних обставин справи відповідач не в змозі був покинути територію України у встановлений строк.

Звідси, позивачем дотримано встановлений законодавством порядок видворення іноземців та осіб без громадянства з території України, а наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності та обґрунтованості вжитих зі сторони позивача заходів стосовно відповідача для його ідентифікації і подальшого видворення.

Також в силу приписів ст.289 КАС України захід, який передбачений цією статтею, визначається позивачем у поданій до суду позовній заяві. Під час розгляду справи суд перевіряє наявність правових підстав для його застосування і в разі відсутності таких відмовляє у позові.

Разом з тим, конструкція норми ст.289 КАС України не надає повноважень суду самостійно обирати один із визначених цією статтею заходів за умови незгоди із запропонованим позивачем заходом.

За таких умов лист-порука ТзОВ «Інтерпромекспорт» від 27.11.2020р. не може бути врахований апеляційним судом в частині доводів апелянта про можливість застосування до нього такого заходу як взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.ст.288, 289 КАС України підстав для розподілу судових витрат в цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.ст.272, 288, 289, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Панченко Алли Віталіївни, діючої на підставі ордера від імені та в інтересах громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 (з його слів), на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 18.11.2020р. в адміністративній справі № 161/18610/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 10.02.2021р.