Справа № 160/16416/20
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська (далі - відповідач-1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-2) з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо не нарахування йому вихідної допомоги при звільненні з посади судді та зобов`язати ТУ ДСА нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у сумі 246500 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що його неправомірно позбавили вихідної допомоги, право на отримання якої він заслужив багаторічною працею на посаді судді ще у 2004 році. На його думку, такий підхід є дискримінаційним у порівнянні з іншими суддями, які за однакових умов щодо стажу роботи змогли отримати вихідну допомогу, звільнившись у відставку до набрання чинності Законом № 1166-VII і зможуть її отримати після 30 вересня 2016 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що на підставі постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1513-VІІІ «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Згідно з наказом Ленінського районного суду м.Дніпропетровська позивача відраховано зі штату суду з 20 вересня 2016 року у зв`язку із виходом у відставку.
У вересні 2020 року позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області із заявою про виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) в редакції, чинній до 27 березня 2014 року, виходячи з того, що право на відставку виникло ще в 2004 році.
За результатами розгляду заяви, відповідач-2 у листі від 01.10.2020 року № Б-с-1468 зазначив про відсутність правових підстав для виплати йому вихідної допомоги, оскільки частина перша статті 136 Закону № 2453-VI втратила чинність згідно із Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII).
Не погодившись з такою позицією відповідача-2, позивач звернувся з цим позовом до суду.
При вирішені спору суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою, третьою статті 109 Закону № 2453-VI (у редакції, яка діяла до 28 березня 2015 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.
Відповідно до частини другої, шостої статті 111 Закону № 2453-VI (у редакції, яка діяла до 28 березня 2015 року) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.
З 1 квітня 2014 року набрав чинності Закон № 1166-VI (за винятком окремих його положень, зокрема підпункту 2 пункту 28 розділу ІІ, які набрали чинності з 01 травня 2014 року), яким, крім іншого, із Закону № 2453-VI виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою»), частиною першою якої було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
З 28 березня 2015 року Закон № 2453-VI діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.
Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, серед іншого, зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Судом встановлено, що на дату прийняття постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1513-VIII, якою позивача звільнено з посади судді у відставку, Закон № 2453-VI уже не передбачав виплати вихідної допомоги судді.
Аргументи позивача про матеріальне забезпечення судді як однієї з конституційних гарантій його незалежності є обґрунтованими, однак в контексті спірних правовідносин суд звертає увагу на те, що звернення до суду з цим позовом зумовлено відмовою у виплаті вихідної допомоги, право на отримання якої Закон № 2453-VI встановлював до набрання чинності Закону № 1166-VII (за підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого виключено статтю 136 із Закону № 2453-VI).
Стосовно посилань позивача на Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII, суд зазначає таке.
Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 №2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У зв`язку з цим варто зазначити, що частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Крім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі №3/690-97 зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі №1-45/2010 зазначав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
Згідно з частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Беручи до уваги наведене суд доходить висновку, що дія підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII втратила чинність 15 квітня 2020 року.
Тому, вказані вище положення застосовуються з 15 квітня 2020 року та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15 квітня 2020 року.
За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(П)/2020 не впливає на спірні правовідносини щодо нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку згідно постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 22 вересня 2016 року №1600-VIII. Такі фактично виникли до прийняття вказаного вище рішення Конституційного Суду України. При цьому рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(П)/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Отже, суд погоджується з позицією відповідача-2 про те, що рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку в первинній редакції, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Також варто вказати, що Конституційним Судом України в пункті 3.2 рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 зазначено, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні. У свою чергу Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційним Судом України сформовано позицію, що за своєю юридичною природою "вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір" (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).
Тому, на переконання суду, відмова відповідачів у нарахуванні й виплаті позивачу такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №802/2084/17.
З урахуванням викладеного, суд суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна