Справа № 160/16628/20
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 календарних років служби протиправною; зобов`язання нарахувати та виплати одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 календарних років служби, -
14.12.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), в якій позивач просить суд визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби протиправною; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
ОСОБА_1 , проходив службу на посаді стрільця 2-го відділення 2-го патрульного взводу 3-ї патрульної роти 2-го патрульного батальйону Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Наказом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16 листопада 2020 року № 283 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та виключено ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку закінченням строку контракту.
Вислуга на день звільнення в календарному обчисленні складає 11 років 06 місяців 08 днів.
При звільненні ОСОБА_1 з військової служби Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатила останньому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з останнього зарахування в сумі 16 309,13 грн.
Тобто, в день звільнення позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
З посиланням на норми ст.9 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. N 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
14.01.2021 р. на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду, від представника відповідача надійшов відзив від 14.01.2021 р. вх.№2629/21 в тексті якого зазначено наступне.
Відповідно до записів у автобіографії, послужному списку та трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , заповненої 30.06.2007 р., які зберігаються у його особовій справі встановлено наступне.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 Збройних сил України від 23.05.2008 р. №100 ОСОБА_1 було зараховано до списків даної частини для проходження строкової військової служби.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 Збройних сил України від 22.05.2009 р. (інформація про номер наказу відсутня) позивача було звільнено у запас Збройних сил України на підставі наказу (інформація про номер та дату наказу відсутні).
В період з 07.05.2010 р. по 08.11.2017 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Відповідно до наказу ГУМВС від 07.05.2010 р. №127 о/с ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України.
Відповідно до наказу ГУМВС від 06.11.2015 р. №485 о/с - ОСОБА_1 було звільнено із органів внутрішніх справ.
Відповідно до наказу ГУМВС від 07.11.2015 № 1 о/с ОСОБА_1 був прийнятий на службу в Національну поліцію України.
Відповідно до наказу ГУНП від 08.11.2017 №341 о/с ОСОБА_1 був звільнений із служби в поліції.
Відповідно до 20 ст. ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач прийнятий на військову службу за контрактом строком на 3 роки, з 22.11.2017 р.
Відповідно до наказу командира частини (по стройовій частині) від 22.11.2017 р. №324 ОСОБА_1 було зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення (особовий номер ОСОБА_1 Г-011489), який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 22.11.2017 р. №95 о/с прийнятий із запасу на військову службу за контрактом строком на три роки з 22 листопада 2017 р. та призначений на посаду стрільця 2-го відділення 2-го патрульного взводу 2-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону (ВОС 100915П).
Відповідно вказаного наказу ОСОБА_1 вважався таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою 22 листопада 2017 р., та позивачу було встановлено посадовий оклад у розмірі 530 грн. за 2 тарифним розрядом.
За період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії ОСОБА_1 призначався на наступні посади, а саме: стрілець 2-го відділення 2-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону; стрілець 3-го відділення 2-го патрульного взводу 2-ї патрульної роти 2-го патрульного батальйону; стрілець 3-го відділення 1-го патрульного взводу 4-ї патрульної роти 2-го патрульного батальйону; стрілець 2-го відділення 2-го патрульного взводу 3-ї патрульної роти 2-го патрульнoгo батальйону.
Відповідно до наказу командира частини (по стройовій частині) від 16.11.2020 р. №283 із позивачем, було припинено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільненого відповідно до підпункту «а» п. 2 ч.5, (у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби - у строки, визначені Указом Президента України) ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України по особовому складу від 16 листопада 2020 р. №57 о/с у запас у зв`язку з закінченням строку військової служби за контрактом, «22» листопада 2020 р. та для взяття на військовий облік направити із зарахуванням відповідно до ст. 26-2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказу командувача Національної гвардії України від 27.12.2016 р. № 902 на службу у військовому оперативному резерві першої черги командира військової частини Національної гвардії України до Павлоградського РТЦК та СП Дніпропетровської області.
Адреса проживання: АДРЕСА_3 , контактний телефон - НОМЕР_5 .
Відповідно до ч.2 ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу не виплачувати.
Вислуга років на «22» листопада 2020 року становить: час служби в календарному обчисленні - 11 років 06 місяців 05 днів; час служби в пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги) - 01 рік 07 місяців 16 днів.
Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з останнього зарахування в сумі 16 309,13 грн.
Відповідно до наданих позивачем копій документів до позовної заяви, а
саме: відповіді позивачу, наданої начальником Головного управління НП в Дніпропетровській області Сергієм Перездрієнком від 08.04.2020 р. №21/Л-8, стало відомо, що відповідно до ст. 9 «Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби» ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служби та деяких інших осіб» передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується у разі звільнення зі служби у зв`язку із п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію» (за власним бажанням) за наявності вислуги 10 років і більше. Відповідно до наказу від 30.11.2015 р. №24 о/с станом на 07.11.2015 р. позивачу встановлено календарна вислуга років 06 років 06 місяців 00 днів. Відповідно на день звільнення 13.11.2017 р. позивачу встановлена календарна вислуга 08 років 6 місяців 6 днів. Також, у своїй відповіді начальником ГУ НП в Дніпропетровській області зазначалось, що з огляду на вище викладене: підстави на виплати одноразової грошової допомоги позивачу при звільненні немає.
Таким чином, позивач не підпадає під виняток п. 2 ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто не являється особою, яка при попередньому звільненні набула права на отримання такої грошової допомоги.
На підставі викладеного вище, представник відповідача просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Суд зазначає, що відповідно до тексту довідки від 04.02.2021 р. №22, складена начальником відділу управління персоналом А.В. Шевченко, в тексті якої зазначено, що суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Жукова Євгенія Олексіївна в період з, а саме: 21.12.2020 р. по 24.12.2020 р.: 28.12.2020 р. по 31.12.2020 р.; 04.01.2021 р. по 06.01.2021 р.; 11.01.2021 р. по 16.01.2021 р.; 18.01.2021 р. по 22.01.2021 р.; 25.01.2021 р. по 29.01.2021 р.; 01.02.2021 р. по 05.02.2021 р. перебувала у щорічній відпустці та відпустці за власний рахунок.
Суд розглянув справу відповідно до ст. 263 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ст.263 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у даній адміністративній справі, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, якою визначено, що на усій території України з 12 березня по 28 лютого 2021 року було встановлено карантин, та враховуючи як довідку 04.02.2021 р. №22, так і п.3 Розділу VI «Прикінцеві положення», яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, приймається 10.02.2021 р.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом останнього, копія якого міститься в матеріалах справи.
Водночас суд зазначає, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_6 , копія якого міститься в матеріалах справи.
Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься трудова книжка ОСОБА_1 Серії НОМЕР_2 , якою визначено трудовий шлях останнього.
Відповідно до тексту листа Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 08.04.2020 р. №21/Л-8 направленого на адресу ОСОБА_1 судом встановлено, що відповідно до ст. 9 «Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби» ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується у разі звільнення зі служби, у зв`язку із п.7 ч.1 ст.77 ЗУ НП (за власним бажанням) за наявності вислуги 10 кроків і більше.
Наказом від 30.11.2015 р. №24 о/с станом на 07.11.2015 р. вам встановлена календарна вислуга років 06 років 06 місяців 00 днів. Відповідно на день звільнення 13.11.2017 р. календарна вислуга років складала 08 рік 06 місяців 06 днів.
Таким чином, з огляду на зазначене, підстави для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відсутні.
В матеріалах справи міститься Витяг з наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 16.11.2020 р. №283, в тексті якого зазначено наступне.
Припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключити зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: солдата ОСОБА_1 (Г-011489).
Відповідно до ч.2 ст. 15 ЗУ «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу не виплачувати.
Вислуга років на «22» листопада 2020 року становить: час служби в календарному обчисленні - 11 років 06 місяців 05 днів; час служби в пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги) - 01 рік 07 місяців 16 днів.
Відповідно до ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Так, відповідно до абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону N 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Аналогічна правова норма міститься в пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. N 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (надалі - Порядок N 393).
За змістом правових норм абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону N 2011-XII та абзацу другого пункту 10 Порядку N 393 законодавець розмежовує визначення самого права військовослужбовця, крім військовослужбовців строкової військової служби, на таку одноразову грошову допомогу при звільненні та визначення розміру такої допомоги.
В розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги "за наявності вислуги 10 років і більше". При цьому суд зазначає, що законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду вислуги (календарної, пільгової, тощо).
Більш того, законодавець не надає визначень ні "календарної вислуги років" ні пільгової вислуги років". Правовими нормами Порядку N 393 та Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.
На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, з військової служби за закінченням контракту такі військовослужбовці мають права на спірну одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах).
Разом з тим, розмір такої одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби.
Таким чином, позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням строку контракту за наявності вислуги років в календарному обчисленні - 11 років 06 місяців 05 днів, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом першим пункту 2 статті 15 Закону N 2011-XII. Розмір такої допомоги визначається у вигляді 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні 11 повних календарних років служби позивача.
Суд враховує, що відповідно до п. п. 1, 2 ХХХІІ Інструкції №200, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».
У разі першого звільнення цих осіб з військової служби до вислуги років для виплати їм одноразової грошової допомоги зараховується також період строкової військової служби.
Тобто, в даній Інструкції N 200 допущено власне трактування положень статті 15 Закону N 2011-XII та пункту 10 Порядку N 393.
В силу вимог ст.7 КАС України, правові норми Інструкції N 200 не мають вищої юридичної сили у відношенні до Закону N 2011-XII та Порядку N 393, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконаннярішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477 IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3744-ІV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з позицією Європейського суду у справі YvonnevanDuyn v. Home Office (Case 41/74 vanDuyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Здійснивши системний аналіз як зазначених вище норм чинного законодавства України, так і доказів наявних в матеріалах справи, суд зазначає наступне.
Доводи представника відповідача стосовно того, що в даному випадку відсутні підстави для нарахування та виплати грошової допомоги при звільнені у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби, оскільки позивач звільнився із служби повторно, одноразова грошова допомога була виплачена за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, з урахуванням того, що позивач не входить до осіб, що при попередньому звільнені набули право на отримання такої допомоги спростовуються тим, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням строку контракту за наявності вислуги років 11 років 06 місяців 05 днів, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону N 2011-XII. Розмір такої допомоги визначається у вигляді 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні 11 повних календарних років служби, з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Таким чином, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби протиправною.
Порушене право підлягає поновленню шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Наведена правова позиція вже була викладена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 у справі №806/2104/17, і колегія суддів не знаходить підстав для відступлення від такої позиції.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 календарних років служби протиправною; зобов`язання нарахувати та виплати одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 календарних років служби, та зважаючи на той факт, що позивач у відповідності до норм ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 календарних років служби протиправною; зобов`язання нарахувати та виплати одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 календарних років служби, - задовольнити.
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова