Справа № 520/15773/2020
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"01" лютого 2021 р. № 520/15773/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Ліпчанська Я.В.

представника позивача - Гордейчук В.В.,

представника відповідача - Покатович М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції, в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» (61001, м. Харків, майдан Захисників України, буд. 7/8, офіс 75)
до Головного управління ДПС у Донецькій області (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59)
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ», звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому, у урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

1. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 22 травня 2020 року №№ , , , складені за результатом Акту перевірки від 29.04.2020 року №381/05-99-04-20/43039282 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф Систем» (податковий номер 43039282) з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку по декларації за січень 2020 року».

2. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 133 КАС України.

В обґрунтування позову зазначено, що податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 22 травня 2020 року №№ , , , є протиправними та такими, що прийняті з порушеннями норм чинного законодавства України, а відтак підлягають скасуванню у судовому порядку.

Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував зазначивши, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення № , , , є законними та такими, що винесені в межах чинного законодавства України, а тому не підлягають скасуванню.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що головним державним ревізором-інспектором відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДПС у Донецькій області Мельничук Вікторією на підставі наказу Головного управління ДПС у Донецькій області від 30.03.2020 року № 531 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ».

За результатами проведення перевірки складено акт від 29.04.2020 року № 381/05-99-04-02/43039282.

Згідно висновків акту документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» з питань достовірності формування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість по декларації за січень 2020 року встановлено порушення п. 44, п. 46.5 ст. 46, п. 48.1 ст. 48, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, абз а) пп. 195.1.3 п. 195.1 ст. 195, абз а) п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п. 198.5, п. 198. 6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4, п. 201.1, п. 201.10, п. 201.15 ст. 201 Податкового кодексу України в частині:

- ведення податкового обліку з порушенням встановленого порядку;

- завищення суми від`ємного значення, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на 408 173 грн. (січень 2020 року);

- заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, яке сплачується до державного бюджету (р.18) на загальну суму 398 233 грн., в т.ч. 2019 рік 154 184 грн. (з них 96 238 грн. (листопад), 57 946 грн. (грудень)), 2020 рік 244 049 грн. (січень);

- завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (р.21) на суму 2 072 107 грн. (січень 2020);

- відсутність реєстрації податкових накладних у ЄРПН на дату виникнення податкових зобов`язань на загальну суму 137 908,07 грн., в тому числі 2019 рік 135 988,62 грн. (з них 3 948,61 грн. (жовтень), 120 584,64 грн. (листопад), 11 455,37 грн. (грудень)), 2020 рік 1 919,45 грн. (січень 2020 року).

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом 22 травня 2020 року прийняті податкові повідомлення-рішення: №№ , , , .

Також судом встановлено, що в перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини із Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІВАЙН ТОРГ», із Державним підприємством «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», із Виробничо-торгівельним підприємством «АРБЕЛОН», із Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛВІС», із Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАНАЙ», із Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАНАЙ-ТРАНС-СЕРВІС», із Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕТАЛОН-СЕРВІС», із Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКА ТРАНС ЛОГІСТИКА», із Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЯМІЛІДЕРГРУП», із Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВТ ГРЕЙН», із Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська обласна ЕК», із Товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС» та рядом інших юридичних осіб, включаючи Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТІНВЕСТ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР-К», Товариство з обмеженою відповідальністю «СТЕЛА-КІРОВОГРАДБУД», Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКІС», Товариство з обмеженою відповідальністю «СПЕЦТЕХМАШ-2», Товариство з обмеженою відповідальністю «РОЗЕТКА.УА», Державне підприємство «Держреєстри України» та інші.

Між позивачем (в якості покупця) та ТОВ «МАЯМІЛІДЕРГРУП» (в якості постачальника) у перевіряємий період був укладений договір поставки № ВПК-26/09/19-А від 26 вересня 2019 року.

В подальшому до вказаного вище договору поставки між позивачем та ТОВ «МАЯМІЛІДЕРГРУП» була укладена Додаткова угода задля узгодження змін в пункті 3.4. таких договорів, згідно з якими факт здійснення поставки було вирішено засвідчити Актом прийому передачі товару або Видатковою накладною.

Відповідно до предмету вказаного вище договору постачальник поставляє у власність покупцеві, а покупець приймає на умовах і протягом дії цього Договору продукцію, з якісними показниками, вказаними у Додатку до цього договору. Асортимент, номенклатура, кількість, якість, ціна, умови та строки поставки товару, місце прийому-передачі, строки оплату товару узгоджується сторонами шляхом вказування їх у Додатках на окремі партії товару, які поставляються згідно цього договору та становлять його невід`ємну частину.

Крім того, до вказаного договору позивачем надані копії Додатків, якими сторонами були узгоджені кількість, якісні характеристики, вартість товару, що поставляється.

Також позивачем разом із письмовими поясненнями до суду по даній адміністративній справі були надані суду належним чином оформлені та завірені копії платіжних доручень та видаткових накладних.

Позивачем надані копії податкових накладних на підтвердження сплати сум податку на додану вартість у складі ціни Товару, зазначеного у Додатках до Договору поставки продукції № ВПК-26/09/19-А від 26 вересня 2019 року за відповідними господарськими операціями.

Крім того, позивачем для обґрунтування та доведеності факту реальності вказаних вище операцій з ТОВ «МАЯМІЛІДЕРГРУП» були надані документи, що підтверджують ряд договірних відносин ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» з іншими господарськими суб`єктами: ТОВ «НІКА ТРАНС ЛОГІСТИКА», ТОВ «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС», ТОВ «ЄВТ ГРЕЙН», ТОВ «ЛІВАЙН ТОРГ», ТОВ «ДАНАЙ0ТРАНС-АГРО» та інші.

На підтвердження подальшої реалізації надано до суду копію контракту № Р10647 від 17 квітня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів на підтвердження експорту продукції.

Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» надані відомості щодо наявних ресурсів, необхідних та достатніх для здійснення господарських операцій.

Відповідно до наданих документів зазначений договір між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» та ТОВ «МАЯМІЛІДЕРГРУП» виконано у повному обсязі.

Також позивачем на підтвердження реальності господарських операцій між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» та ТОВ «НІКА ТРАНС ЛОГІСТИКА» надана копія Договору доручення № НТЛ-831-Б від 19 грудня 2019 року, а також копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжні доручення, податкові накладні.

Реальність господарських операцій між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» та ТОВ «ЄВТ ГРЕЙН» підтверджується наданими позивачем копією Договору доручення № ЄГ-АС/2019-137 від 19 грудня 2019 року, копіями актів наданих послуг, копіями рахунків на оплату.

На підтвердження здійснення господарських операцій між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» та ТОВ «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС» позивачем надані наступні документи: копія Договору № 2019-11-01/КД/01 від 01 листопада 2019 року, копії протоколів погодження сторонами договірних відносин цін, копії актів виконаних робіт.

Судом встановлено, що між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» та ТОВ «ЛІВАЙН ТОРГ» був укладений Договір поставки № 1743 від 29 листопада 2019 року, згідно умов якого постачальник прийняв на себе зобов`язання передати покупцю у власність товари, а покупець зобов`язувався сплатити вартість та прийняти товар. На підтвердження реальності вказаних відносин між суб`єктами господарювання позивачем надані суду копії видаткових накладних.

Також позивачем на підтвердження реальності господарських операцій між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» та ТОВ «ДАНАЙ» надана копія Договору № 43 купівлі-продажу скрапленого газу від 30 жовтня 2019 року, а також копії видаткових накладних, копії товарно-транспортних накладних, податкові накладні.

Крім того, позивачем надані копії ряду інших доказів, які підтверджують дійсність господарських відносин між ТОВ «АЛЕФ-СИСТЕМ» та ТОВ «ЕПІЦЕНТР-К», ТОВ «РОЗЕТКА.УА», ТОВ «ПРИВАТІНВЕСТ», ПП «АРЗАМІТ», ТОВ «СПЕЦТЕХМАШ-2», ТОВ «АНАЛИТ ПРИБОР», ТОВ «Аграрно-правнича компанія «А.П.К.», ТОВ «Стела-Кіровоградбуд».

Враховуючи, що реальність господарських операцій позивача з контрагентами повністю підтверджена належними первинними документами, а отже позивач має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку при визначенні об`єкту оподаткування податком на додану вартість, зокрема, формування податкового кредиту.

Суд вважає, що фактичне виконання своїх зобов`язань за договорами здійснено як позивачем, так і його контрагентами, та підтверджено належним чином оформленими первинними документами.

При цьому, суб`єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доказів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про наявність взаємопов`язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність розумних економічних або інших причин (ділової мети) придбання послуг у контрагента, що зумовлює необґрунтованість висновку суб`єкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

Будь-яких доказів, котрі б доводили про наявність протиправної домовленості позивача зі своїм контрагентом, спрямованої на незаконне отримання податкової вигоди, відповідачем не надано.

Суд зазначає, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавались.

Відповідно до положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Відповідно до положень пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування податку на прибуток є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Також, відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Перевіряючи правомірність віднесення позивачем сум по вищезазначеним господарським операціям до таких, які підлягають оподаткуванню та формування податкового кредиту ПДВ, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Також суд зазначає, що чстиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 204 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого будь-який правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Контролюючим органом не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності та обережності та, що йому було відомо про порушення, які допускали його контрагенти або, що єдиною метою здійснення господарських операцій було одержання необґрунтованої вигоди.

Вищенаведені норми так само, як і інші норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність останнього щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

Суд зазначає наступне, що належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 73, 74 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі, або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагент позивача є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Необхідно враховувати, жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платника податку - одержувача товару (послуг) - вимагати від контрагента-постачальника будь-яких відомостей щодо повноти сплати ним податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ним законодавчих приписів, а також наявність у цього контрагента умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.

Межі юридичної відповідальності кожного платника податку на додану вартість, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Отже, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Такий підхід узгоджується також з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України"). Також, слід врахувати позицію Європейського суду з прав людини у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Отже, подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Отже, доводи податкового органу щодо відсутності реального характеру господарських операцій позивача та постачальниками не можуть бути підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, зважаючи на те, що вони ґрунтуються виключно на припущеннях, які в свою чергу базуються на узагальненій податковій інформації без дослідження первинних документів позивача.

Враховуючи, що реальність господарських операцій позивача з контрагентами повністю підтверджена належними первинними документами, а отже позивач має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку при визначенні об`єкту оподаткування податком на додану вартість, зокрема, формування податкового кредиту.

Суд вважає, що фактичне виконання своїх зобов`язань за договорами здійснено як позивачем, так і його контрагентом, та підтверджено належним чином оформленими первинними документами.

При цьому, суб`єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доказів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про наявність взаємопов`язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність розумних економічних або інших причин (ділової мети) придбання послуг у контрагента, що зумовлює необґрунтованість висновку суб`єкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем не було порушено податкове законодавство.

Суд зазначає, що право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу із поданням учасником процесу нових доказів, що у протилежному випадку є обмеження судом предмету дослідження та призведе до неповноти дослідження й порушення справедливого судового розгляду.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 12.11.2018 року у справі № 806/434/16, від 24.01.2019 року у справі № 820/12113/15, від 12.02.2019 року у справі № 820/6512/16.

Відповідно до п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Отже, обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці контролюючими органами.

Водночас, слід зазначити, що положення ст. ст. 9, 77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

В свою чергу, контролюючий орган в такому випадку повинен навести переконливі доводи і надати докази на їх підтвердження, які спростовують факти господарських операцій, на підтвердження реальності яких позивач надає нові докази, які не були надані під час перевірки, або що такі документи містять неповні, недостовірні та/або суперечливі відомості.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №826/7704/16.

Суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як встановлено судом, відповідач таких доказів та доводів не надав, посилаючись лише на неможливість врахування судом документів, які не були надані контролюючому органу під час проведення перевірки.

Оскільки позивачем спростовано висновки перевіряючих під час проведення перевірки стосовно порушення положень податкового законодавства, то на разі наявні підстави для скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 22 травня 2020 року №№ , , , складені за результатом Акту перевірки від 29.04.2020 року №381/05-99-04-20/43039282 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф Систем».

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» (61001, м. Харків, майдан Захисників України, буд. 7/8, офіс 75) до Головного управління ДПС у Донецькій області (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 22 травня 2020 року №№ , , , .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» сплачений судовий збір у сумі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 лютого 2021 року.

Суддя Спірідонов М.О.