Справа № 9901/754/18
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 9901/754/18 (провадження № 11-1098заі19)
за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
Короткий виклад історії справи
27 серпня 2018 року ОСОБА_1 звертався до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
? визнати протиправними дії членів колегії ВККС, допущені 23 липня 2018 року, що полягали в незаконному та безпідставному визнанні ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді судді, під час співбесіди в ході проходження кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Господарського суду Одеської області;
? скасувати рішення ВККС від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18;
? зобов`язати ВККС вирішити питання щодо відповідності ОСОБА_1 займаній посаді судді Господарського суду Одеської області з дотриманням принципів верховенства права, відкритості та прозорості.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає, що ВККС при прийнятті оскаржуваного рішення від 23 липня 2018 року діяла протиправно, упереджено та невмотивовано, що зумовило прийняття рішення, яке суперечить пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ). Зокрема, позивач зазначає, що незрозумілим є те, яка кількість балів відповідає тому чи іншому критерію особистої, соціальної компетенції, професійної етики та доброчесності. За наявності конкретної кількості балів по чотирьох критеріях за тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей ВККС не виставляє загальної оцінки по цьому тестуванню, а в рішенні визначає загальну кількість балів за критеріями професійної етики та доброчесності з урахуванням невідомої кількості балів по критеріях «інші показники». Відсутність балів по кожному з критеріїв, у тому числі за невідомими критеріями «інші показники», та відсутність аргументації щодо виставлених балів свідчать про те, що рішення не може вважатись мотивованим. Також під час співбесіди позивачу, на його думку, були поставлені дискримінаційні питання, що ґрунтувались на документах, які були відсутні в суддівському досьє, при цьому була оголошена недостовірна інформація щодо наявності нерухомого та рухомого майна і про участь в дорожньо-транспортній пригоді. А також були поставлені питання, які позивач вважає втручанням у його особисте життя.
Позивач не погодився з тим, що за результатом кваліфікаційного оцінювання він набрав 653 бали. Зазначив, що оскаржуване рішення ВККС не містить посилань на визначені законом підстави та мотиви його ухвалення і вважає безпідставним висновок ВККС щодо його невідповідності займаній посаді.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
Указом Президента України від 18 травня 2012 року № 336/2012 «Про призначення суддів», зокрема,ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Одеської області строком на п`ять років.
Відповідно до наказу Господарського суду Одеської області від 30 травня 2012 року № 15-к ОСОБА_1 зараховано до штату Господарського суду Одеської області на посаду судді з 30 травня 2012 року.
Рішенням ВККС від 1 лютого 2018 року № 8/зп-15 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

Рішенням ВККС від 2 березня 2018 року № 33/зп-18 встановлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап ? складення іспиту, другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди. Згідно з додатком 1 ОСОБА_1 включений до списку суддів, стосовно яких рішенням Комісії від 1 лютого 2018 року призначено проведення кваліфікаційного оцінювання.

20 квітня 2018 року ОСОБА_1 склав іспит, набравши за результатами анонімного письмового тестування 85,5 бала, а за виконання практичного завдання ? 65,5 бала.

Рішенням ВККС від 25 травня 2018 року № 118/зп-18 призначено тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей під час кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

За результатами проходження ОСОБА_1 співбесіди з психологом було складено висновок про підсумки тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, згідно з яким його рівень особистої компетенції - «високий», рівень соціальної компетентності - «дуже високий», рівень професійної етики - «високий», рівень доброчесності - «високий».

Рішенням ВККС від 11 липня 2018 року № 166/зп-18 ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

23 липня 2018 року колегія ВККС у складі Макарчука М. А. , Весельської Т. Ф. , Лукаша Т. В. було проведено співбесіду із суддею ОСОБА_1 , за результатами якої було прийнято рішення від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18.

У рішенні зазначено, що за критерієм компетентності (професійної, особистої та соціальної) ОСОБА_1 отримав 350 балів.

При цьому відповідність критерію професійної компетентності оцінено за результатами іспиту, дослідження інформації, що міститься вдосьє, та співбесіди за показниками, визначеними пунктами 1?5 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 3 листопада 2016року № 143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 16 лютого 2018 року№ 22/зп-18) (далі ? Положення).

Відповідність критеріям особистої та соціальної компетентності оцінено за результатами тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, дослідження інформації, що міститься в досьє, та співбесіди, відповідно до пунктів 6?7 глави 2 розділу ІІ Положення.

За критерієм професійної етики, оціненим за результатами тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, дослідження інформації, що міститься в досьє, та співбесіди за показниками, визначеними пунктом 8 глави 2 розділу ІІ Положення, суддя отримав 161 бал.

За критерієм доброчесності, оціненим за результатами тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, дослідження інформації, що міститься в досьє, та співбесіди за показниками, визначеними пунктом 9 глави 2 розділу ІІ Положення, суддя набрав 142 бали.

Отже, за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя ОСОБА_1 з можливих 1000 балів набрав 653 бали, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.

На підставі зазначеного вище Комісія визнала суддю Господарського суду Одеської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді та рекомендувала Вищій раді правосуддя (далі ? ВРП) розглянути питання про звільнення його з посади судді.

Вважаючи рішення ВККС від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18 протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 5 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що оскаржуване рішення Комісії від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18 відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі ? КАС), прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, є обґрунтованим та пропорційним.

У спірному рішенні ВККС наведені підстави та мотиви його прийняття, а саме ненабрання суддею необхідної кількості балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв ? особистої компетентності, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що оскільки набрана позивачем кількість балів є меншою за 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв, то висновок ВККС про невідповідність судді Господарського суду Одеської області ОСОБА_1 займаній посаді є таким, що відповідає вимогам закону.

Водночас, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо обговорення під час співбесіди матеріалів, що не включені до суддівського досьє, зокрема звернення ОСОБА_5 (колишньої дружини позивача), суд звертає увагу на те, що в цьому зверненні йдеться про нібито недекларування позивачем майна, зареєстрованого на ім`я його сина. Відомості щодо декларування майна є частиною суддівського досьє і повинні досліджуватися під час співбесіди. Відтак Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що оголошення під час співбесіди заяви ОСОБА_5 не розширило коло питань, що мали з`ясовуватися під час співбесіди, а отже, не порушило прав судді, що проходив кваліфікаційне оцінювання.

Оцінюючи доводи позивача щодо упередженості членів Комісії, суд звернув увагу на те, що окремі мовні звороти та зауваження могли викликати у позивача негативні враження. Проте характер співбесіди в цілому не дає підстав вважати, що члени Комісії були упередженими до позивача. У разі ж недостатності часу для відповіді на питання, з якими були певні труднощі, зокрема щодо майна, суддя міг клопотати про оголошення перерви у співбесіді. Проте з таким клопотанням позивач до Комісії не звертався. Сама ж Комісія не зобов`язана виявляти ініціативу щодо витребування певних документів, що пояснюють обставини, виявлені під час співбесіди. З огляду на це суд відхилив як необґрунтовані посилання позивача на упередженість членів Комісії, які проводили співбесіду.

Не погодившись із рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 вересня 2019 року, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - Кравець Р. Ю., подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просив скасувати зазначене рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначав, що воно прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник звертав увагу на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку про вмотивованість рішення ВККС від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18.

Зокрема, зауважував, що зазначене рішення ВККС, окрім посилання на визначені законом підстави проведення кваліфікаційного оцінювання суддів загалом, а також відомостей про суму балів, які позивач набрав за кожним з критеріїв із зазначенням засобів встановлення показників відповідності цим критеріям, не містить жодних мотивів, за яких відповідач дійшов висновку про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді судді. Мотивувальна частина оскаржуваного рішення ВККС фактично зводиться до констатації відповідачем балів, набраних позивачем за критеріями кваліфікаційного оцінювання, без наведення обґрунтування їх розмірів чи причин виставлення.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 20 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 вересня 2019 року скасувала, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії закрила.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

Кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

При цьому виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

Водночас за змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП.

Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

Водночас за нормами Закону № 1402-VIII (стаття 88) рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, суддя (кандидат на посаду судді) має право оскаржити до адміністративного суду.

При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.

Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що з огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема можуть вплинути на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.

Зважаючи на правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду вважають, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП та разом із цим рішенням.

Враховуючи концепцію належного врядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватись після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позову в цій справі є, зокрема, скасування рішення відповідача від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18 про його невідповідність займаній посаді судді Господарського суду Одеської області, яким, зокрема, рекомендовано ВРП розглянути питання про звільнення позивача з посади судді. Крім того, позивач просив визнати протиправними дії членів колегії ВККС, допущені 23 липня 2018 року, що полягали в незаконному та безпідставному визнанні ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді судді, під час співбесіди в ході проходження кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Господарського суду Одеської області.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини третьої статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Крім того, вважаємо за необхідне наголосити, що вимога щодо доступності правосуддя в частині реалізації права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів закріплена у міжнародних документах: Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 29 листопада 1985 року (пункт 4).

Відповідно до пункту 58 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

Згідно з пунктом 81 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/Бюро з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Конвенції, і чим серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, тим важливішими є такі права на ефективне оскарження.

ЄСПЛ у пунктах 21-26 рішення від 22 липня 2014 року у справі «Корня проти Республіки Молдова» (заява № 22735/07) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Цей суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а є бар`єром, який перешкоджає підсудній особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції», заява № 11801/04, пункт 44).

Як убачається з матеріалів справи, спірне рішення Комісії від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18, ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , породжує правові наслідки та обов`язки для позивача, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою для внесення ВККС рекомендації до ВРП про звільнення позивача. Отже, на наше переконання, є таким, що порушує права ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із наведеним висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, вважаємо за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії визначені у статті 266 КАС.

Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом.

За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

На підставі частин другої, четвертої статті 84 цього Закону за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.

Згідно з положеннями частин другої та третьої статті 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.

Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

З аналізу вказаних законодавчих норм убачається, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.

При цьому необхідно зазначити, що рекомендаційний характер має лише останній абзац оскаржуваного рішення, а всі інші за своєю правовою природою є імперативними приписами, що порушують права та законні інтереси позивача ОСОБА_1 , у зв`язку із чим таке рішення може бути оскаржено до суду.

Ураховуючи наведене, вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення Комісії від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18 не може бути самостійним предметом судового розгляду, є помилковим.

На нашу думку, розглядаючи адміністративну справу, необхідно перевіряти обґрунтованість та мотиви визнання ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді судді, які зазначені у рішенні ВККС від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18.

Повна перевірка рішення, яке оскаржується, на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому перевірка лише формальної наявності в тексті рішення ВККС мотивів, з яких остання дійшла відповідних висновків, без оцінки їх обґрунтованості та аргументів особи, щодо якої прийнято рішення, не узгоджується з метою адміністративного судочинства. Обмеження судового контролю суперечить самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.

Таким чином, при вирішенні спорів щодо рішення, дій та бездіяльності ВККС суд повинен перевірити, чи не порушує таке рішення права та свободи людини в цілому, і не обмежуватись аналізом переліку підстав, які визначені у частині третій статті 88 Закону № 1402-VIII.

Крім того, слід зазначити, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду як суд першої інстанції, а також Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядали справи з аналогічними позовними вимогами, стосовно яких приймалися судові рішення по суті (справи № 9901/729/18, 9901/828/18, 9901/598/18, 9901/558/18).

СамеВелика Палата Верховного Суду спрямувала практику розгляду справ з подібними позовними вимогами (справа № 9901/646/18 (П/9901/646/18) (провадження № 11-1146заі18)).

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду фактично змінила власну правову позицію (правовий висновок щодо оскарження рішень ВККС), однак, на наше переконання, не повинна була змінювати практику розгляду справ такої категорії.

На нашу думку, мотиви, з огляду на які виникають підстави для такого відступу/зміни практики, можна окреслити так: можуть бути наслідки зіставлення характеру (змісту) спірних правовідносин та казусів (правових ситуацій), на підставі яких було сформульовано правовий висновок; час виникнення зазначених правовідносин, умови їх дії та існування; відсутність/наявність між ними істотного часового розриву; стабільність/змінність нормативного регулювання відносин, щодо яких виник спір, і відносин, що були підставою для формулювання правового висновку; відсутність/настання ґрунтовних змін у суспільному й економічному житті країни, за буття яких сформульований правовий висновок почав обмежувати та/чи дезорієнтувати в питаннях забезпечення однакового застосування норм права; або ж у межах конкретних фактичних обставин справи виявлені обставини, які існували на час формулювання правового висновку, але містять у собі ознаки, які не охоплюються трактуванням Великої Палати Верховного Суду, та є необхідними і достатніми для прийняття іншого судового рішення.

На наше переконання, таких мотивів у цій справі немає.

За викладених обставин більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, скасувавши рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 вересня 2019 року та закривши провадження в цій справі, заклала суперечності як щодо застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС, яка передбачає закриття провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і щодо положень частини четвертої статті 22, статті 266 цього Кодексу та статті 88 Закону № 1402-VIII, які, на наше переконання, прямо передбачають оскарження до суду рішення ВККС від 23 липня 2018 року № 1286/ко-18.

Висновки

З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 вересня 2019 року по суті та ухвалити відповідне рішення, а не закривати провадження у справі № 9901/754/18, дійшовши помилкового висновку про те, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Судді Великої Палати Верховного Суду: О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Ж. М. Єленіна

О. М. Ситнік