Справа № 160/17405/20
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
28.12.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, у якій позивач просить:
- визнати бездіяльність Дніпровської міської ради щодо невжиття заходів, направлених на усунення недоліків елементів спортивного майданчику за адресою: АДРЕСА_1 - протиправною;
- зобов`язати Дніпровську міську раду вжити заходи спрямовані на демонтаж елементів спортивного майданчику, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , розміром приблизно з 2 сотки між щільним скупченням жилих будинків зі всіх боків, зокрема, поруч з будинком позивача встановлено футбольні ворота та баскетбольні кільця. Після встановлення спортивного майданчика спокій позивача та її сусідів було порушено. Оскільки спортивний майданчик нічим не огороджений, вдень, коли підлітків грають у футбол, м`яч потрапляє у двір позивача, підлітки незаконно проникають на приватну територію її будинку, ламають паркан, перелізаючи його. Позивачем разом з іншими мешканцями поблизу території за адресою: м. Дніпро, вул. Ярославни, 37 неодноразово були написані скарги з приводу порушення норм розташування воріт, які ніде не знаходяться на балансі і які незаконно встановлені на цій території. Територія, на якій незаконно розташовано спортивний майданчик, знаходиться в аварійному стані: нахилені бетонні лити, наявний сухостій, залишки старої споруди, що наражає на небезпеку й дітей, які проводять час на ньому. Також вказує, що питання усунення недоліків при встановленні обладнання та облаштування спортивного майданчику на території міста є компетенцією Дніпровської міської ради та її виконавчого комітету.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
18.01.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та в обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до положення про департамент гуманітарної політики Дніпровської міської ради, затверджене рішенням Дніпровської міської ради від 20.03.2019 № 64/43 у сфері спорту до компетенції департаменту належать повноваження щодо установлення та ремонту дитячих, спортивних і тренажерних майданчиків, полів та інших спортивних об`єктів. Однак, згідно з відповіддю департаменту, яку долучила позивач до позову, такий спортивний майданчик не перебуває на балансі КП «Спорт-1 Дніпро». Враховуючи викладене, позов є безпідставним та не підлягає задоволенню, оскільки відсутня бездіяльність Дніпровської міської ради.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
За адресою: м. Дніпро, вул. Ярославни, 37 встановлено футбольні ворота та баскетбольні кільця.
Позивач зверталась із заявами до Самарської районної у місті Дніпрі ради, Дніпровської міської ради та Дніпропетровської обласної державної адміністрації тощо з приводу порушення норм розташування воріт, які ніде не знаходяться на балансі і які незаконно встановлені на вказаній території. Також зазначала у заявах, що територія, на якій незаконно розташовано спортивний майданчик, знаходиться в аварійному стані: нахилені бетонні лити, наявний сухостій, залишки старої споруди, що наражає на небезпеку дітей, які проводять на ньому час.
Так, згідно з відповіддю Самарської районної у місті Дніпрі ради від 27.06.2017 року №П-49гл щодо звернення позивача щодо перенесення дитячого спортивного майданчика зазначено, що кошти на реконструкцію або облаштування відсутні та при наявності фінансування будуть вжиті заходи щодо вирішення даного питання.
Відповідно до відповіді Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 25.09.2017 року №П-374 на звернення позивача щодо аварійного стану території навколо дитячого майданчика зазначено, що на балансі Комунального підприємства «Спорт-Дніпро» Дніпровської міської ради знаходиться лише обладнання дитячого майданчика по вул. Марії Ярової, 20, яке встановлено у 2012 році. Враховуючи, що зазначене питання знаходиться поза межами компетенції Комунального підприємства «Спорт-Дніпро» Дніпровської міської ради, департаментом гуманітарної політики Дніпровської міської ради надіслано листа на адресу Самарської районної у місті ради з рекомендаціями вжити заходів щодо приведення зазначеної території до належного стану.
Згідно з відповіддю Самарської районної у місті Дніпрі раді від 09.10.2017 року №11-49 зазначено, що кошти на огорожу відсутні, та при наявності фінансування у 2018 році будуть вжиті заходи щодо вирішення даного питання.
Відповідно до відповіді Інспекції питань з благоустрою Дніпровської міської ради від 12.02.2018 року №П-7/1 зазначено, що головним спеціалістом інспекції здійснено інспектування території за адресою: м. Дніпро, вул. Ярової, 20А, та встановлено наявність неогородженого спортивного майданчика, який суміжний з сусідньою земельною ділянкою. У зв`язку з цим інспекцією надіслано листа до Самарської районної у місті Дніпрі ради про встановлення балансоутримувача зазначеної території та вжиття заходів щодо розміщення спортивного майданчика відповідно до п. 4.10 Розділу 4 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 №173 «Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів», а також його огородження. Зазначено, що про результати вжитих заходів буде проінформовано додатково.
Згідно з відповіддю Дніпропетровської обласної державної адміністрації управління містобудування та архітектури від 06.08.2018 року за вих. №591/0/253-18 щодо звернень позивача щодо порушень правил благоустрою та добросусідства при будівництві та експлуатації спортивного майданчика на суміжній земельній ділянці зазначено, що до відання органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів віднесено власні (самоврядні) повноваження щодо встановлення відповідно до законодавства правил: з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність (ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Таким чином, питання усунення недоліків при встановленні обладнання та облаштування спортивного майданчику на території міста є компетенцією Дніпровської міської ради та її виконавчого комітету.
У відповіді Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 25.09.2018 року №П-86/1 щодо звернення з приводу законності розміщення спортивного майданчика по вул. Марії Ярової, 20А зазначено, що за вказаною адресою обладнання майданчика не знаходиться на балансі Комунального підприємства «Спорт-Дніпро» Дніпровської міської ради, до повноважень якої відноситься встановлення та обслуговування обладнання дитячих та спортивних майданчиків на території м. Дніпра. Оскільки питання законності розміщення спортивного майданчика по вул. Марії Ярової, 20А не належить до компетенції департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради звернення перенаправлено до виконавчого органу Дніпровської міської ради, уповноваженого на його розгляд.
Згідно з відповіддю Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради від 28.08.2019 року №П-99/1 стосовно колективного звернення мешканців приватних домоволодінь по АДРЕСА_1 стосовно безхазяйних воріт, встановлених поблизу буд. АДРЕСА_1 , що створюють незручності для мешканців прилеглих житлових будинків, питання щодо спортивних споруд не належить до компетенції Інспекції, колективне звернення перенаправлено до департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради для розгляду, вжиття заходів та надання остаточної відповіді.
Відповідно до відповіді Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 27.05.2020 року №5/6-257 на адвокатський запит щодо обладнання футбольного майданчика (футбольні ворота) по АДРЕСА_2 , зазначено, що за вказаною адресою обладнання майданчика не знаходиться на балансі Комунального підприємства «Спорт-Дніпро» Дніпровської міської ради, до повноважень якої відноситься встановлення та обслуговування обладнання дитячих та спортивних майданчиків на території м. Дніпра. Також повідомлено, що за інформацією департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради станом на 25.05.2020 року за результатами пошуку за адресою земельної ділянки у інформаційній (автоматизованій) підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська (МЗІС) не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку по вул. Марії Ярової, 20А.
Позивач, вважаючи свої права та інтереси порушеними бездіяльністю Дніпровської міської ради, звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Так, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства у сфері благоустрою, а саме: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємства, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення: здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Згідно з ст. 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть передавати об`єкти благоустрою на баланс підприємствам, установам, організаціям.
Об`єкти у сфері благоустрою населених пунктів визначені ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», разом з тим поняття об`єктів благоустрою закріплене пунктом 1.4 Порядку.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: 1) території загального користування: а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б) пам`ятки культурної та історичної спадщини; в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ) пляжі; д) кладовища; е) інші території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.
Статтею 14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.
Статтею 39 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що державний контроль за дотриманням законодавства у сфері благоустрою території населених пунктів здійснюється місцевими державними адміністраціями.
Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року суд офіційно розтлумачив цю конституційну норму і вирішив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (п. 1 рішення).
Отже, конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).
У ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України у рішенні № 6-зп від 25.11.1997 року.
Зокрема, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив ч. 2 ст. 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (ч. 1 п. 1 рішення).
Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що ст. 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Відтак, Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (ч. 9 п. 2 рішення).
З наведеного офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України випливає, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права, свободи та інтереси чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Таким чином, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у ч. 2 ст. 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод особи, усунення перешкод у їх реалізації.
Також у справі про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини Конституційний Суд України проаналізував особливості застосування ст. 55 Конституції України в контексті адміністративного судочинства (рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011 року). Конституційний Суд виходив із того, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини), і офіційно розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (п. 1 рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011).
Отже, і в цьому рішенні Конституційний Суд звернув увагу на те, що предметом судового захисту є суб`єктивні права, свободи та інтереси особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.
Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи, тому вона має довести (а суд - встановити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.
Права особи - це її можливості, змістом яких є домагання щодо вчинення дій (або утримання від них), які забезпечуються юридичним обов`язком іншої сторони. У публічних правовідносинах такою стороною є держава або територіальна громада в особі відповідних суб`єктів владних повноважень.
Свободи особи - це можливості, змістом яких є спроможність діяти відповідно до своїх інтересів і мети, це можливість власного, незалежного вибору того чи іншого рішення, поведінки (дії або бездіяльності).
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Юридична зацікавленість (інтерес) у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу. Для вирішення справи недостатньо лише суб`єктивного твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.
Позивач у позовній заяві стверджує, що існує очевидна бездіяльність Дніпровської міської ради, як органу, уповноваженого на організацію забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях, здійснення благоустрою і підтримки громадського порядку, не зважаючи на чисельні звернення до відповідача з боку позивача.
Однак, позивачем у позові не наведено обґрунтування протиправності бездіяльності саме відповідача, якою було б порушено її права, свободи або інтереси та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції.
Так, матеріали справи не містять доказів того, що Дніпровською міською радою порушено будь-які права позивача, її свободи та інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Виходячи з викладеного, суд робить висновок про те, що позивачем не доведено, що бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи та інтереси, відтак, позовна заява є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський