Справа № 420/11427/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування висновку та рішення і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо складання та затвердження висновку від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.12.2019 у вигляді наказу № 343, а саме: пункт 14, підпункти 14.1; 14,2 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 25-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам, на територію України прибув у 1990 році, переїхавши до батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам, який працював у місті Харкові. Батько позивача прибув в Україну в 1988 році для працевлаштування на Харківському підшипниковому заводі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року. Факт родинних відносин між ними засвідчується копією Свідоцтва про народження ОСОБА_1 № 26 від 18 лютого 2002 року. Після закриття підприємства на якому працював батько позивача, вони у 1994 році переїхали в Одесу. Батько ОСОБА_3 отримав дозвіл на постійне місце проживання в Україні та був документований посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 07.02.2002 року - термін дії безстроково. Громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 2003 році звернувся до ВПР і МР УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне мешкання. Начальник ВГІРФО УМВС України в Одеській області за результатами розгляду заяви позивача затвердив висновок від 27 лютого 2004 року про залишення на постійне мешкання в Україні позивача, в якому зазначено, що відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) необхідно задовольнити клопотання ОСОБА_1 на документування його посвідкою на проживання в Україні.

27.02.2004 на підставі зазначеного висновку позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , що підтверджується висновком про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 від 06 грудня 2019 року.

У позові вказано, що 07.05.2007 позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії - безстроково. Документування було проведене ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області. Разом з тим, 09.12.2019 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для того, аби обміняти посвідку на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку, подавши заяву-анкету № НОМЕР_4 . У свою чергу, 17 січня 2020 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішенні про відмову у оформленні видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 . Підставою такої відмови було названо обставини, передбачені пп.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджене постановою. Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321.

Як вказано у позові, 08.09.2020 ГУ ДМС України в Одеській області надані для ознайомлення матеріали імміграційної справи, позивач отримав копії висновку «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 » від 06 грудня 2019 року та наказу ДМС України № 343 від 20 грудня 2019 року «Про визнання недійним деяких посвідок на постійне проживання». У висновку, затвердженому Начальником ГУ ДМС України в Одеській області О.Г. Погребняк, підставою для визнання посвідки недійсною називають отримання такої посвідки з порушення вимог чинного законодавства. У вказаному висновку зазначено, що перевіркою матеріалів справи щодо залишення на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 встановлено, що на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 не надав жодного документу підтверджуючого факт його професійного навчання та працевлаштування на підприємствах. та організаціях - СРСР, а тому він не може вважатися особою, на яку поширюється норми п.4 розділу V Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію», а саме: «Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за; їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону». Враховуючи ці обставини, ГУ ДМС України в Одеській області вважав за доцільне, надіслати до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України) вище зазначений висновок разом з матеріалами справи про видачу посвідки на постійне проживання позивачу для підготовки проекту наказу про скасування рішення про її видачу та визнання недійсною. Так, як скасування рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 27.02.2004 року належить до компетенції Голови ДМС України відповідно до п. 73 Постанови № 321. Наказом ДМС України № 343 від 20Л2.2019 року «Про визнання недійним деяких посвідок на постійне проживання» визнано недійними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_11 від 27.02.2004 року та серії НОМЕР_10 від 07.05.2007 року.

Як стверджує позивач, лише після ознайомлення з матеріалами імміграційної справи 08 вересня 2020 року йому стало відомо, про прийняття Наказу ДМС України № 343 від 20.12.2019 року.

У позові вказано, що на час звернення позивача із заявою про надання посвідки на постійне проживання було достатньо прибуття в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишення проживати в Україні і звернення протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Для отримання посвідки на постійне проживання позивачем було надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки позивача від 27,02.2004 серії НОМЕР_12, так і під час подальшого оформлення (обміну) посвідки на постійне проживання від 07.05.2007 серії НОМЕР_3 не виникло. ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області при наданні позивачу посвідок на проживання в Україні проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався пунктом 4 Розділу V «Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію»», підстав для відмови у наданні посвідок не виявив. Також, в матеріалах, особової справи позивача відсутні докази надання позивачем будь-яких свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність чи інших порушень вимог законодавства. З моменту документування Позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію. Тому, доводи відповідачів про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Як зазначено у позові, у нормативних актах, на які посилаються відповідачі у спірних висновку від 06.12.2019 та наказі №343 від 20.12.2019, відсутні положення про можливість скасування, вилучення чи знищення посвідки з тих підстав, що на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачем не було надано документа підтверджуючого факт його професійного навчання та працевлаштування на підприємствах колишнього СРСР. Не передбачено такої підстави для скасування дозволу (рішення про документування посвідкою) і в ст. 12 Закону України «Про імміграцію», чинність якої поширюється на позивача. Також, спірні рішення не містить посилань на наявність обставин для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, передбачених ст.12 Закону України «Про імміграцію» та не наведено іншого Закону України, який би передбачав, відповідні наслідки за таких обставин. Навіть, якщо була допущена міграційними органами помилка при прийнятті рішення про залишення на постійне мешкання в Україні позивача та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні, за відсутності у цьому вини останнього, не є визначеною Законом України "Про імміграцію" та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу та посвідки на постійне проживання. Отже, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень на позивача є неприпустимим.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у поновному обсязі.

Ухвалою суду від 02.11.2020 року позов залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову.

У вказаній ухвалі судом роз`яснено, що виявлені недоліки повинні бути усунені, шляхом надання до суду доказів доплати судового збору у розмірі 1681,60 грн.

13.11.2020 року за вх. №48241/20 від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із доказами сплати судового збору у розмірі 840,80 згідно квитанції №8065 від 11.11.2020 року та доказами сплати судового збору у розмірі 840,80 згідно квитанції №8076 від 11.11.2020 року.

Ухвалою суду від 07.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування висновку та рішення і зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження в адміністративній справі.

Вказаною ухвалою судом зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати до Одеського окружного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строку від дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Справу судом вирішено розглядати в порядку, визначеному ст.262 КАС України.

28.12.2020 року (вх.№55533/20) від представника Державної міграційної служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.99-107), в якому зазначено, що відповідач не визнає даний адміністративний позов виходячи з наступного. Відповідач вказує, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянств імміграції та реєстрації фізичних осіб, а створена як орган владних повноважень з тими ж функціями.

Як зазначено у відзиві, у висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 06 зазначалося, що ОСОБА_1 звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області із заявою щодо залишення в Україні на постійне пробивання лише 25.06.2003, що значно перевищує термін визначений Законом України «Про імміграцію», тому на нього не поширюються норми пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» та за цих підстав він не міг вважатися такою особою, що має дозвіл на імміграцію в Україну.

У відзиві вказано, що дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем в порушення вимог законодавчих актів, які діяли на час розгляду матеріалів, а саме: ЗУ «Про імміграцію», тому позивач був визнаний такою особою, що не має дозволу на імміграцію в Україну, та посвідка на постійне місце проживання в Україні визнана недійсною.

Державна міграційна служба України зазначає, що адміністративний позов містить вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 25-річного віку. На думку відповідача, суд не може примати рішення, яким накладати обов`язок на державну міграційну службу України діяти всупереч законодавству України. З посиланням на положення ст.6, п.2 ч.2 ст.245 КАС України відповідач стверджує, що зазначене питання не віднесено до компетенції суду.

Зважаючи на вищевикладене, Державна міграційна служба України просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Разом із відзивом Держаною міграційною службою України надано до суду матеріали особової справи позивача (а.с.110-156).

28.12.2020 року (вх.55522/20) від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву (а.с.159-170), в якому, з посиланням на доводи та обґрунтування, які було викладено Державною міграційною службою України, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

05.01.2021 року (вх.№300/21) від позивача до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів (а.с.173-189), в якій вказано про необґрунтованість доводів, які у них викладено.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Отже, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзивів на позов і наданих доказів, відповіді на відзив, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується паспортом Соціалістичної республіки В`єтнам № НОМЕР_7 (а.с.26-27, 117-118) та паспортом Соціалістичної республіки В`єтнам № НОМЕР_8 (а.с.75, 138-140).

19.09.2005 року позивач одержав індивідуальний податковий номер, наданий Державною податковою адміністрацією України (а.с.76).

Як зазначено у позові та не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію України прибув у 1990 році, переїхавши до батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам, який працював у місті Харкові.

Тобто позивач прибув на територію України у віці п`яти - шести років.

Батько позивача прибув в Україну в 1988 році для працевлаштування на Харківському підшипниковому заводі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року.

Факт родинних відносин між ними засвідчується копією Свідоцтва про народження ОСОБА_1 № 26 від 18 лютого 2002 року (а.с.29, 120-121).

Батько позивача ОСОБА_3 отримав дозвіл на постійне місце проживання в Україні та був документований посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 07.02.2002 року - термін дії безстроково.

Громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 2003 році у віці 19 років звернувся до ВПР і МР УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне проживання (а.с.35,111-115).

Начальник ВГІРФО УМВС України в Одеській області за результатами розгляду заяви позивача затвердив висновок від 27 лютого 2004 року про залишення на постійне мешкання в Україні позивача, в якому зазначено, що відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» необхідно задовольнити клопотання ОСОБА_1 на документування його посвідкою на проживання в Україні (а.с.34, 126).

У висновку вказано, що позивач прибув на територію України до свого батька, який працював за міжнародною угодою на Харківському підшипниковому заводі. Також у висновку зазначено, що через економічні умови, що склалися завод зачинили та разом із батьком позивач переїхав до Одеси. Батько позивача - ОСОБА_3 має дозвіл на постійне місце проживання в Україні та був документований посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 07.02.2002 року.

27.02.2004 на підставі зазначеного висновку позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , що підтверджується висновком про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 від 06 грудня 2019 року.

07.05.2007 позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії - безстроково (а.с.37, 54). Документування було проведене ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

Судом встановлено, що головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено та 06.12.2019 року начальником ГУ ДМС в Одеській області затверджено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 (а.с.36, 147-148).

У висновку зазначено, що на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 не надав жодного документу підтверджуючого факт його професійного навчання та працевлаштування на підприємствах та організаціях - СРСР, а тому він не може вважатися особою, на яку поширюється норми п.4 розділу V Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію», а саме: «Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за; їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

На підставі вищевикладеного, у висновку зазначено, що особа вважає за доцільне:

1) цей висновок разом із матеріалами справи про видачу посвідки на постійне проживання громадянки СРВ ОСОБА_1 надіслати до Державної міграційної служби для підготовки проекту наказу Голови ДМС про визнання посвідки недійсною;

2) після отримання наказу Голови ДМС про визнання посвідки недійсною здійснити заходи щодо її вилучення та вирішити питання щодо подальшого перебування ОСОБА_1 .

20.12.2019 року Державною міграційною службою України прийнято наказ №343 «Про визнання недійними деякий посвідок на постійне проживання» (а.с.57-62, 149-154)), яким відповідно до пп.18, 25 п.10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, пп.8 п.72, абз.3 п.73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, з метою забезпечення виконання покладених на ДМС завдань наказано, зокрема:

14. На підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 06.12.2019 року стосовно громадянина Ле ОСОБА_4 , 10.03.1984:

14.1 визнати недійними та такими, що підлягає вилученню та знищенню, посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_11 від 27.04.2004 та серії ОД №0269/04 від 07.05.2007 року;

14.2 начальнику ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_5 забезпечити вилучення зазначеної у пп.14.1 п.14 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правових статус іноземців та осіб без громадянства.

Судом вставлено, що 09.12.2019 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для того, щоб обміняти посвідку на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку, подавши заяву-анкету № НОМЕР_4 (а.с.49, 136-137).

17 січня 2020 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішенні про відмову у оформленні(видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 . Підставою такої відмови було названо обставини, передбачені пп.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджене постановою. Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (а.с.53).

Вважаючи дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо складання та затвердження висновку від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправними; вважаючи Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення Державної міграційної служби України від 20.12.2019 у вигляді наказу № 343, а саме: пункт 14, підпункти 14.1; 14,2 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Так, спірні правовідносини врегульовані, зокрема, але не виключно, Законом України "Про імміграцію", Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим наказом Міністерства юстиції № 251 від 28.03.2012 року, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно п.п. 8, 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Статтею 11 Закону України «Про імміграцію» визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Як встановлено судом, первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

Статтею 12 ЗУ "Про імміграцію" визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Так, згідно абз. 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибула до України, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Крім того в 1990 році позивач був малолітнім.

При наданні у 2003 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач - Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло протилежні рішення, що міститься у висновку від 06.12.2019 року.

Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою до суду не надано.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" є нормою "відсильного характеру", а саме, при посиланні на нього має бути також зазначена норма іншого закону, яка передбачає такі інші випадки, передбачені законами України, а саме, інші підстави для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у ст.12 Закону України "Про імміграцію".

При цьому, відповідачами не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.

З приводу доводів відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід зазначити, що пунктом 2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 року, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала постанова КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 від 26.12.2002 року. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 року.

Суд зазначає, що на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 року по справі № 820/1608/17, відповідно до якої посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Також, відповідачем не надано доказів існування інших підстав для вилучення у нього посвідки на постійне проживання в України, які передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Разом з цим, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ВГІРФО ГУМВСУ в Одеській області, як спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань імміграції, було перевірено надані до заяви документи та будь-яких порушень законодавства не встановлено, у тому числі, не було встановлено і подання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження недостовірних даних.

Окрім того, суд зазначає, що спірні рішення та висновки не містить обґрунтування, що вивчались обставини наявності у позивача, дитини, яка народились в Україні, права на набуття нею громадянства України, її соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки якщо дитина має розлучитись з батьком.

При цьому суд зазначає, що дитина позивача народилися в Україні, знаходяться на його утриманні і потребує допомоги, у зв`язку з цим, суд вважає, що рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси її дитини.

Як вже зазначалось вище, згідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст.13 Закону України "Про імміграцію", особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, а тому рішення відповідачів тягне за собою порушення інтересів дітей.

Так, відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов`язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

В той же час, суд зазначає, що приймаючи спірні рішення, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області та Державною міграційною службою України не враховано й те, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

Таким чином, це рішення не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача , які настали внаслідок прийняття цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживають його дитина, яка народилися на території України, позивачу на праві приватної власності належить на території м.Одеси нерухоме майно..

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у Головного управління Державної міграційної служби були відсутні підстави для складення висновків, на підставі яких Державною міграційною службою України прийнято спірний наказ.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо складання та затвердження висновку від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправними, а Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 рішення Державної міграційної служби України від 20.12.2019 у вигляді наказу № 343, а саме: пункт 14, підпункти 14.1; 14,2 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Як вже встановлено судом, 17 січня 2020 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішенні про відмову у оформленні(видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 . Підставою такої відмови було названо обставини, передбачені пп.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджене постановою. Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (а.с.53).

Відповідно до пп.9 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджене постановою. Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

В той же час, доказів того, що позивачем було подано завідомо неправдиві відомості, підроблені документи до суду не надано.

Зважаючи на вищевикладені висновки суду, факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію також відсутній.

Отже, за встановлених судом обставин, у відповідача були відсутні підстави ддя прийняття рішення № 2533.

Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки у Головного управління ДМС в Одеській області як суб`єкта владних повноважень були відсутні підстави для прийняття рішення № 2533, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача і визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС в Одеській області від 17.01.2020 року № 2533 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне місце проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В свою чергу, вирішуючи вимоги позивача в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 25-річного віку, суд виходить з наступного.

Як зазначено у позові та не спростовано відповідачем, позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо обміну посвідки на постійне проживання, у зв`язку із досягненням 25-річного віку.

З наданих до суду доказів судом встановлено, що підставою для визнання недійною посвідки на постійне проживання та такою, що підлягає вилученню були висновки, встановлені при перевірці матеріалів особової справи позивача про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 за результатами яких прийняті спірні рішення.

Судом встановлено, що у відповідачів були відсутні підстави для скасування посвідки позивача на постійне місце проживання.

В той же час, протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи Головним управлінням ДМС України в Одеській області не зазначено, а судом не встановлено наявність інших випадків, передбачених законами для скасування посвідки на постійне місце проживання позивача.

Зважаючи на викладене та враховуючи висновки суду про відсутність підстав для скасування посвідок на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що Головне управління ДМС в Одеській області зобов`язано було здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 25-річного віку

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи..

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не повинен втручатися в його компетенцію.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Адміністративний позов ОСОБА_1 містить 3 вимоги вимогу немайнового характеру та похідну від них вимогу про зобов`язання вчинити певні дії.

На підтвердження сплати судового збору позивачем надано до суду квитанцію №46785 від 26.10.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн., квитанцію №8065 від 11.11.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. та квитанцію №8076 від 11.11.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн.

Судом задоволено дві вимоги немайнового характеру звернені до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (про визнання протиправними дій та про визнання протиправним та скасування Висновоку) і одну вимогу немайнового характеру звернену до Державної міграційної служби України (про скасування рішення в частині).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення судового збору з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань у розмірі 1681,60 грн. та про стягнення судового збору з Державної міграційної служби України за рахунок бюджетних асигнувань у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування висновку та рішення і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо складання та затвердження висновку від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.12.2019 «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.12.2019 у вигляді наказу № 343, а саме: пункт 14, підпункти 14.1; 14,2 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС в Одеській області від 17.01.2020 року № 2533 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне місце проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з Державної міграційної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок ).

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 );

Відповідачі:

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Державна міграційна служба України (вул.Володимирська, 9, м.Одеса, 01001, )

Суддя Корой С.М.