Справа № 160/14053/20
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
ОСОБА_1 , є власником 1/2 частки будівлі гуртожитку, розташованої в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2011 р., реєстр №2876, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотарільного округу Жидковим В.Ю., Витягом про державну реєстрацію прав від 29.12.2011 р. №32738494, Витягом з Державного реєстру правочинів від 28.12.2011 р. №10888407, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №228690602 від 19.10.2020 р.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рестру прав власності на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 ) є власником будівлі гуртожитку (загальна площа 3318,2 м2), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації права власності - 28.12.2011 р., розмір частки у праві спільної власності -1/2.
Відповідно пп.266.2,2 п.266.2 ст.266 ПКУ не є об`єктом оподаткування: г) гуртожитки.
Відповідно до бази даних ДПС України власником об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . загальною площею 3318,2 м2 є ОСОБА_1 , дата державної реєстрації права власності - 28.12.2011 р., розмір частки у праві спільної власності - 1/2 (тип майна - «інше»).
Перевіркою термінів сплати узгоджених сум грошового зобов`язання з плати за землю, встановлено порушення вимог, визначених пунктом 57.3 статті 57, пунктом 287.3 статгі 287 ПК України, в частині несвоєчасності сплати узгоджених сум грошового зобов`язання з плати за землю.
Відповідно до інтегрованих карток платника податків, які ведуться контролюючим органом, станом на 11.02.2018 р. по платнику податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковувалась податкова заборгованість з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості (код платежу 18010200) у сумі 19 433,04 грн., без врахування штрафних санкцій, які нараховуються відповідно до ст.126 та ст.129 ПК України.
Відповідно до інтегрованих карток платника податків, станом на 01.06.2019 р. по платнику податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковувалась податкова заборгованість з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код платежу 18010300) у сумі 18 530,49 грн.
У зв`язку з виникненням податкової заборгованості, керуючись вимогами п.59.1 ст.59, ст.89 ПК України та відповідно до п.1 розділу III Порядку № 610, контролюючим органом по ОСОБА_1 сформовано податкову вимогу від 20.07.2019 р. № 302177-55 на суму 18 530,49 грн. та винесено рішення про опис майна у податкову заставу від 20.07.2019 р. № 302177-55, які направлені засобами поштового зв`язку та отримані особисто платником податків 26.07.2020 р.
На підставі викладеного вище, повноважний представник відповідача просить суд як у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі, так і відмовити у задоволенні витрат на правничу допомогу.
Копію ухвали надіслати до виконання позивачу - ОСОБА_1 ; відповідачу - Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - до відома.
Виконком Дніпродзержинської міської ради депутатів прийняв рішення №1590 від 31.12.1964 р. «Об утверждении акта государственной комиссии от 31 декабря 1964 г. по приемке общежития на 400 мест потсроенного трестом Днепрохимстрой по заказу ОКСа горисполкома по ул.Ухтомского, №28».
В пункті 2 зазначеного рішення вказано: «Начальнику ОКСа горисполкома тов. Загоровскому передать общежитие на баланс Горкоммунхоза».
В пункті 3 зазначеного рішення вказано: «Обязать Зав.Горкоммунхозом т.Куликова передать принятое на баланс общежитие тресту Днепрохимстрой».
В пункті 4 зазначеного рішення вказано: «Обязать Управляющего трестом Днепрохимстрой т.Забелина предоставить место в общежитии для заселения: Филиалу ГИАПа 110 кв.м; Днепродомноремонту 160 кв.м; Азотнотуковому заводу 290 кв.м.»
Докази щодо реєстрації нерухомого майна у якості гуртожитку, відповідно до вимог ст. 127 Житлового кодексу Українскої РСР та Державного класифікатора будівель та спору ДК 018-200, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 відсутні у зв`язку із введенням будівлі гуртожитку в експлуатацію у 1964 р., тобто до набрання чинності Житловим кодексом Української РСР (введений в дію Постановою BP № 5465-Х від 30.06.1983) та до затвердження Державного класифікатора будівель та спору ДК 018-200 , а саме 17.08.2000 р.
Баглійський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Дніпрохімбуд» про визнання права власності та ухвалив рішення від 10.08.2007 р., яким вирішив визнати за ОСОБА_2 право власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 3318.2 метрів квадратних.
Рішенням суду встановлено, що 08.11.2000 р. позивач ОСОБА_2 на аукціоні, який проведено Українською товарною біржею «Контрактова», придбав за 89529 грн. будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набрало чинності 21 серпня 2007 р.

27 вересня 2007 р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі продажу № 270907/01 від 27.09.2007 р. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 3318,2 метрів квадратних.

Договір укладений та зареєстрований на Правобережній товарній біржі за №270907/01 від 27.09.2007 р.

Баглійський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області розглянув справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно та ухвалив рішення від 18.10.2007 р. у справі №2-2494 за 2007 р., яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди

дійсною, визнання права власності на нерухоме майно задовольнив повністю. Суд

вирішив: визнати договір купівлі-продажу майна від 27.09.2007 р., зареєстрований на Правобережній товарній біржі за № 270907/01 дійсним; зобов`язати Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомості - будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти будівлю гуртожитку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка обліковується (знаходиться на балансі) Дніпродзержинської міської ради з обліку.

Рішення набрало законної сили 29 жовтня 2007 р.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.12.2008 р. у справі №22ц-5564/2008 апеляційна скарга Управління комунальної власності Дніпродзержинської міської ради - задоволена, рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2007 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Баглійський районний суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області розглянув цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Дніпрохімбуд» про визнання права власності.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 09.01.2009 р. суд вирішив визнати за ОСОБА_2 право власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 3318,2 квадратних метра.

В ході судового розгляду справи представник третьої особи, начальник Фонду комунальної власності м.Дніпродзержинська міської ради Островерх С.М. позовні вимоги визнала і пояснила, що у 2000 р. будівля гуртожитку на аукціоні була продана ОСОБА_2 , власником на той час був ВАТ «Дніпрохімбуд», але в 2004 році помилково ця будівля була передана на баланс Фонду комунальної майна м.Дніпродзержинська міської ради, тому право власності на це майно належить позивачу.

Рішення набрало законної сили 19.01.2009 р. Оригінал рішення у позивача відсутній і знаходиться в матеріалах цивільної справи №2-532/09 в Баглійському районному суді м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

В підтвердження факту використання будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 для тимчасового проживання робітників, службовців надано копії судових рішень, які вказують на факт перебування фізичних осіб - громадян України на реєстраційному обліку будинку АДРЕСА_1 , а саме: рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2391; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2426; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 року у справі №2-2425; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2390.

Вищезазначені рішення набрали законної сили 20.11.2007 р.

ОСОБА_3 уклав договір дарування від 09.04.2008 р. з ОСОБА_4 . За змістом до п. 1 договору дарування ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар будівлю гуртожитку, що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 3318,8 (три тисячі триста вісімнадцять цілих два десятих) м2.

З урахуванням зазначеного вище, представник позивача просить суд долучити до матеріалів справи наступні документи, а саме: рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів №1590 від 31.12.1964 р. «Об утверждении акта государственной комиссии от 31 декабря 1964 г. по приемке общежития на 400 мест потсроенного трестом Днепрохимстрой по заказу ОКСа горисполкома по ул.Ухтомского, №28»; рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 10.08.2007р.; договір купівлі-продажу № 270907/01 від 27.09.2007 р.; рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2007 у справі №2-2494; Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.12.2008 р. у справі №22ц-5564/2008; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.01.2009 р.; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2391; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2426; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2425; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2390; договір дарування від 09.04.2008 р.

В матеріалах справи міститься довідка від 04.02.2021 р. №22, складена начальником відділу управління персоналом А.В. Шевченко, в тексті якої зазначено, що суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 в період з, а саме: 21.12.2020 р. по 24.12.2020 р.: 28.12.2020 р. по 31.12.2020 р.; 04.01.2021 р. по 06.01.2021 р.; 11.01.2021 р. по 16.01.2021 р.; 18.01.2021 р. по 22.01.2021 р.; 25.01.2021 р. по 29.01.2021 р.; 01.02.2021 р. по 05.02.2021 р. перебувала у щорічній відпустці та відпустці за власний рахунок.

На підставі викладеного вище, рішення у даній адміністративній справі, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, якою визначено, що на усій території України з 12 березня по 28.02.2021 р. було встановлено карантин, та враховуючи п.3 Розділу VI «Прикінцеві положення», яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення, приймається 10.02.2021 р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2011 р. укладений між ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_2 ), що зареєстрований в АДРЕСА_2 та ОСОБА_6 (податковий номер НОМЕР_3 ), що зареєстрований в АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 (податковий помер НОМЕР_1 ), що зареєстрований в АДРЕСА_4 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали цей договір про передачу у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , у рівних частках кожному, а покупці приймають майно і сплачують за нього обговорену грошову суму.

Майном, що відчужується за даним договором є: будівля гуртожитку, розташованої в АДРЕСА_1 . Згадане майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,1004 га, кадастровий номер - :03:020:0026, яка надана продавцю в користування.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» номер витягу: 32738494; реєстраційний номер: 20058727; тип об`єкта: будівля гуртожитку; адреса об`єкта: АДРЕСА_1 ; номер запису: 1009 в книзі: 8; тип речового права: право власності. Власники: ОСОБА_1 : договір купівлі-продажу / ВРН №704733, реєстр №2867 / 28.12.2011 / Жидков В.Ю., приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу, форма власності - приватна; частка - ?; ОСОБА_6 : договір купівлі-продажу / ВРН №704733, реєстр №2867 / 28.12.2011 / Жидков В.Ю., приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу; форма власності - приватна спільна частк; частка - ?.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів №10888407 від 28.12.2011 р., номер правочину: 4835504; дата нотаріального посвідчення: 28.12.2011 р., номер у реєстрі нотаріальних дій: 2867, документ посвідчено: Дніпропетровська обл., Приватний нотаріус Жидков В.Ю., бланки: ВРН 704733. Предмет правочину: реєстраційний номер об`єкту у РПВН: 20058727, будівля гуртожитку, адреса: АДРЕСА_1 . Відчужувач: ОСОБА_4 , набувач: ОСОБА_1 , набувач: ОСОБА_6 .

В матеріалах справи також міститься технічний паспорт на гуртожиток АДРЕСА_1 , з тексту якого судом встанволено, що ОСОБА_1 володіє ? часткою останнього.

В технічних характеристиках багатоповерхового будинку зазначено: рік побудови - 1965; кількість поверхів (шт) - 5; площа забудови (м2) - 11137; загальна площа (м2) - 3318,2; житлова площа (м2) - 1771,6; площа нежитлових приміщень (м2) - 1546,6; кількість кімнат (шт) - 104; матеріал стін - цегла.

Відповіно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, тип майна: будівля гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м.): 3318,2, Житлова площа (кв.м.):1771,6. Загальна вартість нерухомого майна (грн.): 195763. Номер запису: 1009 в книзі: 8. Відомості про право власності: дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 29.12.2011 р. ОСОБА_1 ; форма власності: приватна спільна часткова; частка власності: ?; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, ВРН №704733, реєстр №2867, 28.12.2011, Жидков В.Ю., приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу.

В матеріалах справи містяться відомості, що контролюючим органом було сформовано відносно ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення, а саме: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403; та податкові вимоги: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55.

Зазначені вище податкові повідомлення-рішення сформовані контролюючим органом з податку на нерухоме майно, відміне від земельної ділянки (код платежу 18010200, тип майна - «інше») за 2016 р. форми «Ф» від 14.11.2017 р. № 14210-13 на суму 19 433,04 грн., за 2018 р. форми «Ф» від 20.03.2019 р. №0-0403 на суму 18530,49.

Податкове повідомлення-рішення від 14.11.2017 р. №14210-13 на суму 19433,04 грн. за 2016 р. контролюючим органом було направлено на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, однак повернувся конверт 13.12.2017 р. з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Податкове повідомлення-рішення від 20.03.2019 р. №0-0403 на суму 18530,49 грн. за 2018 р. вручено позивачу - ОСОБА_1 02.04.2019 р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, копія якого міститься в матеріалах справи.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що контролюючим органом було проведено камеральну перевірку своєчасності сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (житлове нерухоме майно та нежитлове ннерухоме майно) від 22.11.2018 р. №67301/04-36-55-50/ НОМЕР_1 .

За результатами перевірки, контролюючим органом зроблено висновок про полрушення фізичною особою ОСОБА_1 термінів сплати узгоджених податкових зобов`язань згідно податкового повідомлення-рішення протягом строків, визначених частин а) п.п.266.10.1 п.266.10. ст.266 ПК України.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки від 22.11.2018 р. №67301/04-36-55-50/ НОМЕР_1 , контролюючим органом сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ш» від 05.12.2018 р. № з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. осіб, які є власниками об`єктів нерухомості 20 %, відповідно у сумі 3886,61 грн. (заборгованість 19433,05 грн.*20 %).

В матеріалах справи містяться відомості, що фізичною особою ОСОБА_1 погашено податковий борг в сумі 3886 грн. 61 коп., що підтверджується платіжним дорученням №@2PL464601 від 16.06.2018 р., копія якого міститься в матеріалах справи.

На підставі даних автоматизованої системи обліку, контролюючим органом було сформовано відносно ОСОБА_1 податкову вимогу від 15.02.2018 р. № 20131-17/03 на суму 19 433,04 грн. та винесено рішення про опис майна у податкову заставу від 15.02.2018 р. № 20131-17/03, які направлені засобами поштового зв`язку та отримані ОСОБА_1 10.03.2018 р.

Податковий борг, який зазначений у податковій вимозі від 15.02.2018 р. №20131-17/03 був самостійно погашений платником податків платіжним дорученням від 16.03.2018 р. № @2PL464601, така податкова вимога відповідно до вимог п.п.60.1.1 п.60.1 ст.60 ПК України, вважається відкликаною (дата відкликання - 16.03.2018 р., а рішення про опис майна у податкову заставу від 15.02.2018 р. № 20131-17/03 - є таким, що втратило юридичну силу.

Відповідно до інтегрованих карток платника податків, станом на 01.06.2019 р. по платнику податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковувалась податкова заборгованість з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код платежу 18010300) у сумі 18 530,49 грн.

У зв`язку з виникненням податкової заборгованості, контролюючим органом по ОСОБА_1 сформовано податкову вимогу від 20.07.2019 р. № 302177-55 на суму 18 530,49 грн. та винесено рішення про опис майна у податкову заставу від 20.07.2019 р. № 302177-55, які направлені засобами поштового зв`язку та отримані особисто ОСОБА_1 26.07.2020 р., що підтверджується відомостями, які містяться в матеріалах справи.

Правовідносини сторін, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо визначення вичерпного переліку податків і зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податковою контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються нормами Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР, Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, тощо.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно п.10.1, п.10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно, єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п.п.14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п.п.16.1.4. п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 20.1.1 та пп.20.1.28 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право: звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини; застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом, стягувати суми простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Пункт 37.3 статті 37 Податкового кодексу України визначає, що підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є: ліквідація юридичної особи; смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

Статтею 42 Податкового кодексу України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.п.54.3.1 - п.п. 54.3.5 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію; дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках; 54.3.3. згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган; рішенням суду, що набрало законної сили, особу визнано винною в ухиленні від сплати податків; дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом.

Згідно з п.55.1. ст.55 ПК України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства. Процедура адміністративного оскарження рішень органів державної податкової служби є дворівневою.

Контролюючими органами вищого рівня є Державна податкова адміністрація України - для державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які у свою чергу є контролюючими органами вищого рівня для державних податкових інспекцій (п.55.2 ст.55 ПК України).

Порядок оскарження рішень контролюючих органів визначений у ст.56 ПК України, п. 56.1 якої визначає, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п.56.2 ст.56 ПК України).

Згідно з п. 56.18. ст.56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

Відповідно до п.58.1 ст. 58 Податкового кодексу України, у разі коли сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним контролюючим органом.

Відповідно до п.п. 61.1. ст. 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способи здійснення податкового контролю перелічені у ст.62 ПК України, до них відноситься, зокрема, відповідно до п.62.1.3. ПК України здійснення податкового контролю шляхом проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до п.п. 14.1.157 ПК України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

У відповідності до ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Базою оподаткування згідно з пп.пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), який набрав чинності 01.01.2015 року, було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення такого податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому, факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само обов`язковість для місцевих рад впровадити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України.

Вказане вбачається також з пункту 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов`язку встановити такий податок.

Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленній позовній заяві та відзиві до неї, суд виходить з наступного.

Спірним у даній справі є питання розповсюдження на належні позивачам на праві спільної часткової власності об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 положень підпункту «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідно до підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, відповідно до положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, визначено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, будівель і споруд, які не є об`єктом оподаткування. Так, відповідно до підпункту «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування гуртожитки.

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України встановлено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

У пункті 266.4 статті 264 ПК України встановлено пільги зі сплати податку. Так, відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

З аналізу наведених вище законодавчих положень, зокрема підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, слідує, що невключення окремого виду нерухомості до об`єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, пов`язане із встановленням законодавцем прив`язки до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю, та/або виду цієї нерухомості, її стану, місця розташування, а також специфікою діяльності, в якій використовується такий об`єкт нерухомості.

Невключення гуртожитків до об`єктів оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки, зумовлене саме видом таких об`єктів нерухомого майна.

Стаття 127 Житлового Кодексу Української РСР встановлює, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

За визначенням, наведеним у пункті 2 розділу І Положення про гуртожитки, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, гуртожитки віднесено до підрозділу 11 «Будівлі житлові» групи 113 «Гуртожитки» класу 1130 «Гуртожитки». Вказаний клас включає житлові будинки для колективного проживання, включаючи будинки для людей похилого віку та інвалідів, студентів, дітей та інших соціальних груп, наприклад, будинки для біженців, гуртожитки для робітників та службовців, гуртожитки для студентів та учнів навчальних закладів, сирітські будинки, притулки для бездомних та т. ін.). Клас 1130 складається з підкласів 1130.1 «Гуртожитки для робітників та службовців», 1130.2 «Гуртожитки для студентів вищих навчальних закладів», 1130.3 «Гуртожитки для учнів навчальних закладів», 1130.4 «Будинки-інтернати для людей похилого віку та інвалідів», 1130.5 «Будинки дитини та сирітські будинки», 1130.6 «Будинки для біженців, притулки для бездомних», 1130.9 «Будинки для колективного проживання інші».

З аналізу наведених вище положень нормативно-правових актів слідує, що віднесення об`єктів нерухомості до гуртожитків зумовлене функціональним призначенням останніх, яке полягає у наданні місця для тимчасового проживання певним категоріям населення, які навчаються, виконують певну трудову функцію чи наділені відповідним статусом.

Відтак, звільнення гуртожитків від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, слід пов`язувати не тільки з наявністю у такої будівлі статусу гуртожитку, а й з дійсним використанням такої нерухомості для тимчасового проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших визначених законодавством осіб, які можуть використовувати гуртожитки для проживання.

Суд зазначає, що за приписами статті 127 Житлового кодексу Української РСР, гуртожитки мають бути зареєстровані у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Крім того, за визначеннями, що надаються у Житловому кодексі Української РСР, Положенні про гуртожитки та Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 до гуртожитків можуть бути віднесені лише житлові будинки.

З відомостей, що містяться у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , містяться наступні відомості: реєстраційний номер майна: 20058727; тип майна: будівля гуртожитку; адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 . Загальна площа (кв.м.): 3318,2, Житлова площа (кв.м.): 1771,6; Загальна вартість нерухомого майна (грн.): 195763; номер запису: 1009 в книзі: 8.

Суд, зазначає, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністратвиного суду від 10.12.2020 р. у справі №160/14053/20 витребувано у позивача - ОСОБА_1 наступні документи, а саме: докази щодо реєстрації у якості гуртожитку нерухомого майна, а саме: 1/2 частки будівлі гуртожитку, розташованої в АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст.127 Житлового кодексу України, Державного класифікатора будівель та спору ДК 018-200, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507; правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомості, належного позивачу, з яких можна було б встановити, в якому статусі спірна нерухомість була набута позивачем, або ж документи, які б свідчили про переведення відповідного об`єкту нерухомості у статус гуртожитків у передбаченому законом порядку.

На виконання вимог зазначеної вище ухвали від 10.12.2020 р. у справі №160/14053/20, представником позивача було надано наступні документи, а саме: рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів №1590 від 31.12.1964 р. «Об утверждении акта государственной комиссии от 31 декабря 1964 г. по приемке общежития на 400 мест потсроенного трестом Днепрохимстрой по заказу ОКСа горисполкома по ул.Ухтомского, №28»; рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 10.08.2007 р.; договір купівлі продажу № 270907/01 від 27.09.2007 р.; рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2007 у справі №2-2494; ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.12.2008 р. у справі №22ц-5564/2008; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.01.2009 р.; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2391; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2426; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2425; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2390; договір дарування від 09.04.2008 р.

При цьому, як означені вище докази, надані представником позивача, у відповідності до норм ст. ст. 73-78 КАС України, та зазначення, що докази щодо реєстрації нерухомого майна у якості гуртожитку, відповідно до вимог ст. 127 Житлового кодексу Українскої РСР та Державного класифікатора будівель та спору ДК 018-200, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 відсутні у зв`язку із введенням будівлі гуртожитку в експлуатацію у 1964 р., тобто до набрання чинності Житловим кодексом Української РСР (введений в дію Постановою BP № 5465-Х від 30.06.1983) та до затвердження Державного класифікатора будівель та спору ДК 018-200, саме 17.08.2000 р., а надані судові рішення, а саме: рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 10.08.2007 р.; рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2007 у справі №2-2494; ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.12.2008 р. у справі №22ц-5564/2008; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.01.2009 р.; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2391; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2426; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2425; рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.11.2007 р. у справі №2-2390 лише підтверджують факт переходу права власності на означену будівлю до позивача - ОСОБА_1 , не містять інформації, з якої можна було б встановити, що дана нерухомість перебуває в статусі гуртожитка у передбаченому законом порядку, та відповідає вимогам як ст. 127 ЖК України, якими визначено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, так і відповідає Державному класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, гуртожитки віднесено до підрозділу 11 «Будівлі житлові» групи 113 «Гуртожитки» класу 1130 «Гуртожитки». Вказаний клас включає житлові будинки для колективного проживання, включаючи будинки для людей похилого віку та інвалідів, студентів, дітей та інших соціальних груп, наприклад, будинки для біженців, гуртожитки для робітників та службовців, гуртожитки для студентів та учнів навчальних закладів, сирітські будинки, притулки для бездомних та т. ін.). Клас 1130 складається з підкласів 1130.1 «Гуртожитки для робітників та службовців», 1130.2 «Гуртожитки для студентів вищих навчальних закладів», 1130.3 «Гуртожитки для учнів навчальних закладів», 1130.4 «Будинки-інтернати для людей похилого віку та інвалідів», 1130.5 «Будинки дитини та сирітські будинки», 1130.6 «Будинки для біженців, притулки для бездомних», 1130.9 «Будинки для колективного проживання інші».

Відтак, позивачем не будо доведено належними та допустимими доказами, у відповідності до норм ст.ст. 73-78 КАС України функціонального призначення бідівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яка полягає у наданні місця для тимчасового проживання певним категоріям населенням, які навчаються, виконують певну трудову функцію чи наділенні відповідним статусом.

Отже, звільнення гуртожитків від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки повинно пов`язуватись не тільки з наявністю у такої будівлі статусу гуртожитку, а й з дійсним використанням такої нерухомості для тимчасового проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших визначених законодавством осіб, які можуть використовувати гуртожитки для проживання.

Зазначена вище позиція суду, кореспондується позиції ВС, викладеній у постанові ВС від 17.09.2020 р. справа №420/5693/18 (адміністративне провадження №К/9901/30615/19).

Відтак, контролюючий орган, приймаючи як оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403; так і податкові вимоги: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з підстав наведених нище.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передачені Конституцією та законами України.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Системний аналіз наведених вище норм чинного податкового законодавства України у сукупності з обставинами, встановленими судом в процесі розгляду даної справи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, дозволяє суду прийти до висновку про відсутність з боку позивача обґрунтування належними доказами в розумінні ст. ст. 73, 74 КАС України незаконного та необґрунтованого характеру оскаржуваних як податкових повідомлень-рішень, а саме: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403, так і податкових вимог: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55.

А відтак, викладене вище має наслідком наступне. Оскаржувані як податкові повідомлення-рішення, а саме: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403, так і податкові вимоги: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55 є прийняті відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; своєчасно, що виключає як протиправний характер оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, так і наявність у суду правових підстав для задоволення позовних вимог в межах правового поля в спосіб захисту права, обраний позивачем.0

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції від 26.10.2020 р. № 0.0..1 за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн., 80 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.

Враховуючи відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403; визнання протиправними та скасування податкових вимог: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55, суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат з Державного бюджету України, а саме, судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн., 80 коп.).

Щодо позовної вимоги про присудження ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, який буде судом встановлений на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При цьому, відповідно до ч.3, 5 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, шляхом винесення додаткового рішення в порядку, визначеному ст.252 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються види судових витрат.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України надається визначення витрат на професійну правничу допомогу та зазначається наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до змісту ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються загальні підстави щодо розподілу судових витрат. Зокрема, визначається наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В адміністративних справах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R (81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1, 5.6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловився і Конституційний Суд України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

З огляду на наведене вище, до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правничих питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, саме на суд покладається обов`язок оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, а також з огляду на принцип економії в адміністративному судочинстві, встановить що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 16.10.2020 р. №16-10/2020; акт виконаних робіт (наданих послуг) від 17.11.2020 р. по договору 16-10/2020 про надання правової допомоги від 16.10.2020 р.; квитанція від 20.11.2020 р. №0.0..1 на загальну суму 500 грн.

Аналізуючи додані до позовної заяви зазначені вище по тексту документи щодо компенсації витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 в розмірі 500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Дніпропетровській області, суд зазначає наступне.

Справа № 160/14053/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403; визнання протиправними та скасування податкових вимог: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55 розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні).

Розглянувши копію договору про надання правової допомоги від 16.10.2020 р. №16-10/2020; копію акта виконаних робіт (наданих послуг) від 17.11.2020 р. по договору 16-10/2020 про надання правової допомоги від 16.10.2020 р.; копію квитанції від 20.11.2020 р. №0.0..1 на загальну суму 500 грн., суд зазначає, що дані документи не містить жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, а також не відображають суті наданих послуг.

Тобто, матеріали справи, не доводять факту понесення позивачем витрат за складання та подання відповідних процесуальних документів в адміністративній справі № 160/14053/20, оскільки в доданих до матеріалів даної справи підтверджуючих документів щодо оплати професійної правничої допомоги не зазначено номер справи, в якій надавалась відповідна правнича допомога.

Враховуючи як той факт, що наданими до суду документами, витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, так і той факт, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403; визнання протиправними та скасування податкових вимог: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55 - відмовлено, суд проходить до висновку про відмову у розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначена правова позиція викладена Верховним судом у додатковому рішенні від 24 січня 2019 року по справі № 9901/350/18 (провадження №П/9901/350/18), в тексті якого зазначено, що надані до Суду представником позивача копії виписок з його банківського рахунку, на підтвердження того, що позивач поніс витрати на правову допомогу згідно актів приймання-передачі наданих послуг № 01-554 від 30 листопада 2017 року, № 02-554 від 11 червня 2018 року, № 03-554 від 22 жовтня 2018 року, такі витрати не підтверджують, оскільки не містять інформацію про номер справи, чи відповідний акт приймання-передачі наданих послуг згідно з якими були сплачені кошти.

Водночас, посилання у вказаних виписках з банківського рахунку представника позивача на договір № 01/16 від 22 грудня 2016 року, не є свідченням того, що кошти сплачувалися за надання правової допомоги саме у справі № П/800/554/16, оскільки згідно вказаного договору адвокат ОСОБА_1 здійснював представництво інтересів позивача не лише в цій справі, а й адміністративній справі № П/800/63/16, кримінальному провадженні № 0000071 та інших провадженнях за участю позивача.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень: №14210-13 від 14.11.2017 р.; від 05.12.2018 р. №; від 20.03.2019 р. №0-0403; визнання протиправними та скасування податкових вимог: від 15.02.2018 р. №20131-17/03; від 23.07.2019 р. №302177-55 - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова