Справа № 460/4081/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 460/4081/20 пров. № А/857/15861/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Макарика В.Я.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі №460/4081/20 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови (головуючий суддя першої інстанції Нор У.М., розглянута у письмовому провадженні, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 29.10.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 17.03.2020 №РВ85/956/000008/ГД-ФС, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 141690,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не враховано конституційного принципу зворотної дії в часі закону, який пом`якшує або скасовує відповідальність. Спірною постановою позивача притягнуто до відповідальності у формі штрафу за фактичний допуск до роботи працівника без укладення трудового договору. Позивач вказав на те, що він є суб`єктом підприємництва першої групи, який застосовує спрощену систему оподаткування обліку та звітності. На момент ухвалення спірної постанови набули чинності зміни до законодавства, які не передбачали для такого платника відповідальності у формі штрафу за відповідне правопорушення. За перший випадок порушення для платника єдиного податку встановлена відповідальність у формі попередження, що в свою чергу взагалі не передбачає ухвалення постанови. Тому, відповідач протиправно застосував до позивача санкцію у формі штрафу на підставі норми закону, яка такої відповідальності не передбачала. Також заперечив сам факт вчинення порушення. Зауважив, що інспектори під час проведення перевірки безпідставно наділили статусом найманого працівника його друга ОСОБА_2 , який за його проханням прийшов полагодити праску. Водночас, вказав на відсутність доказів, які б доводили факт порушення, що свідчить про необґрунтоване ухвалення спірної постанови без належного з`ясування та оцінки усіх обставин, що мали значення для вирішення справи відповідачем. З наведеного просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною і скасовано постанову Управління Держпраці у Рівненській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №РВ85/956/000008/ГД-ФС від 17.03.2020, згідно з якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 141690,00 гривень. Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1416,91 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Доводи апелянта зводяться до того, що причиною для проведення такої перевірки стала заява громадянки ОСОБА_3 , у якій вона просила перевірити діяльність ФОП ОСОБА_1 на предмет використання ним найманих працівників без оформлення належним чином трудових відносин. Так, під час виїзду інспекторів за вказаною у заяві адресою було виявлено порушення позивачем трудового законодавства. яке полягало у тому, що ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, про що був складений відповідний акт. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача проти апеляційної скарги відповідача заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем зареєстрованим у встановленому законом порядку, про що до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис від 15.11.2018 за №0008101. Основний вид діяльності підприємця код КВЕД 31.09 «Виробництво інших меблів». Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності і платником єдиного податку першої групи.

18.12.2019 до Управління Держпраці у Рівненській області від громадянки ОСОБА_3 надійшла заява, у якій вона просила перевірити діяльність ФОП ОСОБА_1 на предмет використання ним найманих працівників без оформлення належним чином трудових відносин.

У період з 15 січня 2020 року по 28 січня 2020 року, на підставі наказу від 14 січня 2020 року №30 та направлення на інспекційне відвідування від 14 січня 2020 року №23-Н/09-27, Управлінням Держпраці у Рівненській області було проведено інспекційне відвідування Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю, за результатами якого складено акт від 28 січня 2020 року №РВ85/956/АВ.

Правовою підставою для проведення такої перевірки стало рішення керівника органу контролю, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823.

Посадовою особою відповідача ОСОБА_4 разом з співробітниками поліції: Штоцької І.Я., Приходько Д.М. було складено акт про відмову від надання пояснень ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 15.01.2020. Поряд з цим, такий акт не містить підпису головного інспектора відділу з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області ОСОБА_4 .

Перевіркою було виявлено ряд порушень позивачем трудового законодавства, які відображені у акті перевірки від 28 січня 2020 року №РВ85/956/АВ.

Так, у розділі ІІІ (Опис виявлених порушень) вказаного акту перевірки відповідач зазначає про порушення позивачем, зокрема: частини 1 статті 21 Кодексу Законів про Працю України, яке полягало у тому, що не укладено трудовий договір за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а товариство зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

частини 3 статті 24 Кодексу Законів про Працю України, яке полягало у тому, що ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску в загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

31 січня 2020 року позивачем було надіслано до Управління Держпраці у Рівненській області заперечення на акт інспекційного відвідування №РВ85/956/АВ від 28.01.2020, у якому зазначено, що підприємець не погоджується з висновками викладеними в акті щодо порушень ним трудового законодавства і вважає, що вони ґрунтуються на підставі припущень осіб, які проводили перевірку. На обґрунтування заперечень вказує, що ОСОБА_2 не є його найманим працівником і не перебуває з ним у трудових відносинах, вказує, що інспектором проводилась відео фіксація інспекційного відвідування, проте такий запис не долучений до акту.

17.03.2020 заступником начальника Управління Держпраці у Рівненській області Носом М.В. за результатами розгляду матеріалів інспекційного відвідування прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №РВ85/956/000008/ГД-ФС, відповідно до якої на позивача накладено штраф у розмірі 141690 грн за порушення законодавства про працю, які відображені в акті від 28 січня 2020 року №РВ85/956/АВ.

Допитаний у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_2 пояснив, що 15.01.2020 прибув в помешкання до ОСОБА_1 , з яким перебуває у дружніх стосунках, з метою перемонтувати йому праску. На території помешкання розташований гараж, який використовується ОСОБА_1 у його професійній діяльності по виготовленню меблів. Повідомив, що ремонт праски він мав проводити у цьому гаражі. Вказав, що він зареєстрований приватним підприємцем і надає ремонтні послуги. Крім господаря у гаражі перебувало ще двоє осіб, ніхто з яких не працював. Потім приїхали інспектори Управління Держпраці разом з колишньою дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка вказала на нього і сказала, що він працює у позивача. Інспектори пред`явили посвідчення і почали вимагати у нього написати заяву, якою засвідчити факт його роботи у ФОП ОСОБА_1 , погрожуючи притягненням його до відповідальності. Після цього прибули працівники поліції, які теж почали тиснути на нього, вимагаючи написати таку заяву. Зауважив, що жодних документів він не підписував, а його особа встановлювалась на підставі посвідчення рибалки. Зазначив, що під час перевірки інспекторами здійснювалось відеозйомка на мобільний телефон Крім того, пояснив, що з колишньою дружиною у позивача у зв`язку з розлученням і поділом спільного майна склались неприязні стосунки внаслідок, яких постійно виникають конфлікти і скарги дружини в поліцію.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що при прийнятті оскаржуваної постанови №РВ85/956/000008/ГД-ФС від 17 березня 2020 року, відповідач не діяв на підставах, у спосіб та в межах повноважень, встановлених чинним законодавством

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 11.02.2015 року №96 (далі - Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.

Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (пп.6 п.6 Положення №96).

Пунктом 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

У відповідності до зазначених норм управлінню Держпраці у Рівненській області делеговано повноваження щодо здійснення на території області державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Процедуру проведення управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року №877-V (далі - Закон №877-V) та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 (далі Порядок №823).

Відповідно до частин 4, 5 ст.2 Закону №877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (ст.3 Закону № 877-V).

Згідно з п. 2 Порядку №823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 10 Порядку №823 Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право, зокрема: під час проведення інспекційних відвідувань за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, без попереднього повідомлення о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця, наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення, а також фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.

Пунктом 16 вказаного Порядку передбачено, що за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

Відповідно до наведених правових положень Порядку № 823 інспектор праці повинен безпосередньо встановити факт порушення законодавства про працю на основі зібраних ним доказів, водночас інформація надана, зокрема, громадянами, про можливе порушення законодавства про працю, є довідковою інформацією і немає доказового значення при розгляді питання про правомірність прийняття відповідачем постанови про накладення штрафу на позивача за порушення законодавства про працю.

Так, відповідач підтверджує факт порушення позивачем законодавства про працю такими документами: заявою громадянки ОСОБА_3 від 18.12.2019, у якій вона просила перевірити діяльність ФОП ОСОБА_1 на предмет використання ним найманих працівників, актом про відмову від надання пояснень ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також актом інспекційного відвідування від 28 січня 2020 року №РВ85/956/АВ.

Однак наведені доводи апелянта, колегія суддів вважає невірними та необґрунтованими та погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Акт про відмову від надання пояснень ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не містить підпису всіх осіб, що його склали, а саме: головного інспектора відділу з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області ОСОБА_4 . Крім того, ненадання особами пояснень на вимогу інспекторів не є порушенням трудового законодавства за яке позивача притягнуто до відповідальності.

Акт інспекційного відвідування від 28 січня 2020 року №РВ85/956/АВ є службовим документом у якому фіксується хід проведення перевірки і виявленні під час неї порушення. Проте, на переконання суду, сам по собі такий акт без матеріалів фіксації проведення відвідування аудіо-, фото- та відеотехнікою або інших документів не може бути беззаперечним доказом допуску ФОП ОСОБА_1 працівника без укладення з ним трудового договору.

Порушення встановлені в такому акті спростовуються показаннями свідка ОСОБА_2 , який повідомив, що знаходився в помешканні позивача під час проведення перевірки не для виготовлення меблів разом з позивачем, а для допомоги йому у ремонті праски, оскільки перебуває з ним у дружніх стосунках.

На підтвердження факту допуску до роботи ОСОБА_2 без оформлення трудового договору, Управлінням Держпраці у Рівненській області, яке здійснювало інспекційне відвідування і розгляд справи про накладення штрафу, не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем такого порушення.

З наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правових підстав для винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці у Рівненській області №РВ85/956/000008/ГД-ФС від 17.03.2020 не було, а тому вона підлягає скасуванню.

Окрім цього, апеляційний суд зазначає наступне. Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений Постановою Кабінету Міністрів України віл 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок №509).

Відповідно до п.5 Порядку №509 (у редакції, що діяла на момент розгляду справи про накладення штрафу) під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Законом України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ до ст.265 КЗпП України внесено зміни, якими, зокрема, суттєво зменшено штрафи за порушення законодавства про працю.

Закон України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ з оновленими розмірами штрафів діє з 02 лютого 2020 року.

Так, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків до прийняття наведених вище змін, до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, застосовувалися необґрунтовано великі штрафи у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Після набрання чинності змінами до ст.265 КЗпП України, за те саме правопорушення встановлено інші розміри штрафів, а саме: за перше порушення: у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження; за повторне протягом двох років з дня виявлення порушення: у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 липня 2002 року №13-рп/2002 повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до пп.5.4 п.5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Суд першої інстанції правильно вказав, що на момент розгляду справи про накладення штрафу та винесення оскаржуваної постанови від 17 березня 2020 року за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору ст. 265 КЗпП передбачала штраф у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого вчинено порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп - застосування попередження.

З матеріалів справи слідує, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку першої групи, і ця обставина повинна бути встановлена відповідачем під час розгляду справи про накладення штрафу.

Крім того, акт фактичної перевірки не містить висновків про повторність вчиненого позивачем порушення, і вказана обставина не була з`ясована відповідачем при розгляді справи про накладення штрафу та на момент винесення спірної постанови, а також в ході судового розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за порушення, яке виявлено посадовими особами Управління Держпраці у Рівненській області 15 січня 2020 року під час інспекційного відвідування позивача, до нього, як до платника єдиного податку першої групи, станом на 17 березня 2020 року (дата винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу) міг бути застосований лише такий вид реагування як попередження.

Аналізуючи наведені вище законодавчі приписи та фактичні обставини справи, що правовідносини з виявлення порушення та притягнення до відповідальності тривали на час винесення відповідачем оскаржуваної постанови 17.03.2020, коли редакція статті 265 КЗпП України (чинна з 02 лютого 2020 року) вже не передбачала такий вид відповідальності, як штраф.

Відтак, прийняття відповідачем спірної постанови із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час її винесення є самостійною підставою для її скасування.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці у Рівненській області №РВ85/956/000008/ГД-ФС від 17.03.2020 є протиправною.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі №460/4081/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 09.02.2021р.