Справа № 640/9363/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року місто Київ №640/9363/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України,
про Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області визнання протиправним та скасування наказу від 17.01.2020 №30, визнання протиправним та скасування рішення від 30.03.2020 №53-20, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Дежравної міграційної служби у місті Києві та Київській області про від 17.01.2020 №30 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.03.2020 №53-20 про відхилення скарги на Наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у міст Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що наказ від 17.01.2020 №30 та рішення від 30.03.2020 №53-20 є необгрунтованими, протиправними, прийнятими без дослідження всіх обставин, адже позивачем надано всю необхідну інформацію на підтвердження реальної наявності підстав для побоювання за життя і здоров`я у разі його повернення до країни походження. Позивач вважає, що відомості, викладені у висновку, на підставі якого прийнято оскаржувані наказ та рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, являються необгрунтованими, однобічними та такими, що не можуть слугувати підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Крім того, як зазначив позивач, залучений перекладач Турковська В.В. здійснювала не точний переклад слів заявника, що негативно відобразилось на ході та резульаті співбесіди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/9363/20 без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до поданого до суду відзиву від 07.07.2020, представник Державної міграційної служби України (надалі по тексту -відповідач-1) проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих у межах та на підставі наданих повноважень, з урахуванням того, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, доводи ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої інформації, а такі твердження є необґрунтованими та недоведеними. Таким чином, думку відповідача, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної або політичної партії та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2020 в задоволенні клопотання представника Державної міграційної служби України про розгляд справи у судовому засіданніз викликом (повідомленням) сторін відмовлено.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 24.12.2019 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2019KVO342.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 17.01.2020 №30 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до повідомлення від 17.01.2020 №14 громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.03.2020 №53-20 відхилено скаргу адвоката Мамчика Дмитра Олеговича від 21.01.2020 на наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 17.01.2020 №30 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Нігерії ОСОБА_1 .

Вважаючи вказані наказ та рішення необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Положеннями ч.1 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідоцтвом того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Відповідно до змісту оскаржуваного наказу, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 слугувала очевидна необґрунтованість заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Оніча, ФРН, за національністю - нігерієць, за віросподіванням - християнин (католик), рідна мова - ігбо, освіта - середня, неодружений.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява) позивач звернувся 24.12.2020 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Позивач повідомив, що останньою подією, яка змусила його покинути країну став невеликий напад представників племені фулані на село Охаджі у жовтні 2019, під час якого було вбито п`ять мешканців села. Після зазначених вище подій позивач вирішив покинути країну, переїхав до м. JIaгoc. де пробув 7 днів, чекаючи поки буде готова віза для в`їзду в Україну. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначив про те, що не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки боїться бути вбитим представниками племені фулані, які вбили всіх членів його родини і зруйнували його будинок.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення співбесіди від 14.01.2020 позивач повідомив, що сповідує християнство (католицизм) і під час свого проживання в ФРН у нього було все добре до зміни президента в ФРН у минулому році. Позивач повідомив, що минулий президент сповідував християнство, а нинішній є мусульманином, через що положення християн у ФРН погіршилось.

ЦМУ ДМС проаналізовано інформацію та у висновку від 17.01.2020 зазначено про те, що у 2019 в ФРН дійсно відбулись президентські вибори, однак переможцем став президент ОСОБА_3 , який з 2015 був президентом ФРН, тобто він залишився на другий термін, тому твердження позивача у цій частині не є правдоподібними.

Щодо існування на території ФРН пастухів фулані і їх діяльності, відповідач зазначив, що інформація, яку позивач надав у заяві-анкеті та під час проведення співбесіди підтверджується інформацією по країні походження (далі - ІКП), зокрема, вважається, що фулані є найбільшою напівкочовою групою у світі, зустрічаються по всій Західній та Центральній Африці - від Сенегалу до Центральноафриканської Республіки. Після низки смертоносних нападів у ФРН цього року звинувачували представників племені фулані, тоді президент наказав військову розправу над племенем. Але питання не нове - через сутички між різними групами фуланських скотарів та фермерами в ФРН загинули тисячі людей за останні два десятиліття.

У своїй заяві та під час співбесіди позивач зазначив, що у жовтні 2019 ріоку всіх членів його родини було вбито представниками племені фулані, тобто коли він вже знаходився в Україні. Під час співбесіди позивач звернув увагу на те, що 25.10.2019 він виїхав до України після першої атаки племені фулані на село Охаджі. На той час всі члени родини були живі, однак під час другої атаки між 23 і 25 жовтнем всіх членів родини було вбито. Цю інформацію він отримав електронним листом на пошту.

За посиланням відповідача, у співбесіді від 14.01.2020, було виявлено ряд суперечностей, а саме, у своїй заяві позивач зазначив, що він отримав електронний лист від традиційного правителя м. Егбема, у якому було зазначено, що під час нападу було вбито всіх членів його родини, однак у співбесіді позивач зазначив, що з ним зв`язався секретар лідера села (варто зауважити, що він не зміг назвати прізвище і ім`я лідера села і людини, яка надіслала йому лист); у співбесіді позивач стверджував, що всіх членів його родини було вбито представниками племені фулані і про це він дізнався з надісланого листа, однак, аналізуючи копію згаданого листа, у ньому не зазначено, хто саме здійснив напад на с. Охаджі і вбив членів родини позивача; аналізуючи матеріали, надані позивачем (копію офіційного листа про смергь членів родини) та інформацію, надану під час співбесіди, встановлено, що позивач повідомив суперечливі твердження щодо складу родини: у співбесіді він зазначив, що членами його родини були матір, батько, три брати та одна сестра і всі вони були вбиті, однак у згаданому вище листі зазначено, що було вбито його матір, батька, два брати та одну сестру.

Під час співбесіди позивач зазначив, що після переобрання президента військові групи вільно пересуваються, атакують, захоплюють селища, де проживає мирне населення і знищують ці села. Після уточнюючих питань позивач повідомив, що мав на увазі племя фулані.

Також відповідачем ацентовано увагу на тому, що в штаті, в якому проживав позивач, не було знайдено інформації, про активні терористичні дії племені фулані. Згідно з ІКП представники племені фулані дислокуються і чинять терористичні дії у таких штатах, як Тараба Насарава Бенуе , Плато, Адамава , а у штаті Замфара військові сили розпочали наступ проти ополчення за участю низки наземних боїв та авіаударів.

З наведеного вбаається, що твердження заявника щодо побоювань не є послідовними та відрізняються по своїй суті. Також, жодних доказів, які б підтвердили побоювання заявника щодо повернення до регіону, в якому проживав останній (штат Імо, місто Егбема, село Охаджі, Нігерія), він не надав.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у своїй заяві та під час проведення співбесіди позивач повідомив, що народився у штаті Анабра, а проживав у штаті Імо. Що стосується безпекової ситуації у цих штатах, відповідач відмітив, що інформації про активні терористичні дії племені фулані знайдено не було, а позивачем таких доказів не надано.

Відповідно до висновку відповідача, згідно з ІКП представники племені фулані дислокуються і чинять терористичні дії у таких штатах, як Тараба Насарава Бенуе , Плато, Адамава , а у штаті Замфара військові сили розпочали наступ проти ополчення за участю низки наземних боїв та авіаударів.

З відкритих джерел також відомо, що на території Нігерії до терористичних гру, які несуть загрозу населенню також належать представники " Боко Харам ", однак ні у своїй заяві, ні під час проведення співбесіди позивачем не було надано доказів про наявну загрозу для його життя від цього угрупування.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що причини, які позивач вказує, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами та доказами.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведеної співбесіди не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України.

Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

Варто зауважити, що при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не було доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Що стосується тверджень щодо незадовільного перекладу перекладача Турковської В.В. слід зазначити, що позивачем та його представником було підписано протокол співбесіди, не маючи зауважень до його змісту, а тому, на думку суду, твердження щодо незадовільного перекладу є необгрунтованими.

Також суд бере до уваги той факт, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем досліджувалась інформація станом на жовтень 2019 року в регіоні, в якому проживав позивач. Тобто, вказана інформація досліджувалась у період, в який, за посиланням позивача, здійснювались атаки племені фулані на село Охаджі.

Крім цього, слід наголосити, що позивач прибув до України 24.10.2019, але за захистом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернувся лише 24.12.2019 року.

Таким чином, суд враховує позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 (справа № 820/1502/17), стосовно того що, про відсутність у позивачів реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження свідчить дата звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дат їх прибуття в Україну.

Натомість, позивачем жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування у країні походження, надано не було. Надана позивачем інформація при викладенні причин неможливості повернення до Нігерії є непослідовною, недостовірною та неправдоподібною і засвідчує про суб`єктивне небажання туди повертатися, а не про наявність об`єктивних причин для побоювань за життя, здоров`я чи свободу. Документів на підтвердження обґрунтованості свого звернення позивачем не надано. Твердження позивача про небезпеку, яка йому загрожує на Батьківщині є безпідставними. Позивач не навів переконливих доводів і не надав беззаперечних доказів щодо його особистого переслідування та утисків в Нігерії його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Крім того, з огляду на встановлення судом правомірності наказу від 17.01.2020 №30, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов до переконання про правомірність та обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України від 30.03.2020 №53-20 про відхилення скарги на наказ 17.01.2020 №30, а отже позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у міст Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.