Справа № 531/39/20
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 р.Справа № 531/39/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю: секретаря судового засідання Губарєвої В.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - Жилонка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Карлівської міської ради Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року (суддя С.С. Сич, м. Полтава, повний текст складено 10.08.2020) по справі № 531/39/20

за позовом ОСОБА_1

до Карлівської міської ради Полтавської області

про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Карлівського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Карлівської міської ради Полтавської області, міського голови Наконечного Олександра Сергійовича про: скасування розпоряджень міського голови №196 та №200 "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з контролю та комунікаційної діяльності Карлівської міської ради Полтавської області; стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 грудня 2019 року по день ухвалення остаточного рішення суду; стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області, міського голови Наконечного Олександра Сергійовича про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди передано до Полтавського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 531/39/20.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Карлівської міської ради (ідентифікаційний код 21046549, вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500), міського голови Карлівської міської ради Наконечного Олександра Сергійовича (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500) про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови Карлівської міської ради №200 від 19 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю та комунікативної діяльності апарату Карлівської міської ради з 20 грудня 2019 року.

Стягнуто з Карлівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2019 року по 05 серпня 2020 року у розмірі 156512 грн. 80 коп. (сто п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дванадцять гривень вісімдесят копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю та комунікативної діяльності апарату Карлівської міської ради з 20 грудня 2019 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 20700 грн. (двадцять тисяч сімсот гривень) з відрахуванням обов`язкових платежів.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2020.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції не взяв до уваги заяву від 05.12.2019 написану власноручно позивачем про звільнення її за угодою сторін, при цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт написання заяви під примусом. Крім того, на час прийняття розпорядження міського голови про звільнення 19.12.2019 позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість, правом відкликання заяви не скористалась, тому відповідач відповідно до чинного трудового законодавства України дотримався процедури звільнення позивача за згодою сторін і правильного її оформлення.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 подано на ім`я міського голови Наконечного О.С. заяву, датовану 05 грудня 2019 року, у якій позивач просила звільнити її за угодою сторін з 19.12.2019 /т. 1 а.с. 56/.

05 грудня 2019 року до трудової книжки ОСОБА_1 міським головою Карлівської міської ради ОСОБА_2 внесено запис за № 27 про звільнення з посади у зв`язку з частиною 2 статті 40 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови №196 від 05.12.2019 /т. 1 а.с. 12/.

05 грудня 2019 року Карлівською міською радою у мережі Інтернет оприлюднене оголошення про оголошення конкурсу на заміщення посади начальника відділу контролю та комунікативної діяльності апарату міської ради /т. 1 а.с. 6/.

06 грудня 2019 року Карлівською міською радою проведено з ОСОБА_1 розрахунок при звільненні в сумі 18842,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням №703 від 06 грудня 2019 року /т. 1 а.с. 149/.

У період із 06 грудня 2019 року по 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності, копія якого міститься у матеріалах справи /т. 1 а.с. 137/.

Розпорядженням міського голови Карлівської міської ради від 19.12.2019 №200 "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю та комунікативної діяльності апарату міської ради 19 грудня 2019 року за угодою сторін /т. 1 а.с. 5, 57/.

19 грудня 2019 року у трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис за № 28 наступного змісту: "Запис за № 27 недісний. Звільнено за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України" на підставі розпорядження міського голови №196 від 05.12.2019 /т. 1 а.с. 12/.

Вважаючи протиправними розпорядження міського голови Карлівської міської ради від 05.12.2019 №196 та від 19.12.2019 №200 "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивач звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належного волевиявлення позивача на звільнення при написанні заяви про звільнення за угодою сторін, а відсутність належного волевиявлення працівника не дає підстави вважати наявним намір ОСОБА_1 звільнитись саме за згодою сторін, при цьому, сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання ОСОБА_1 про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно абз.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Так, у випадку, якщо працівник не бажає наводити мотиви свого звільнення або бажає звільнитися без додержання строку, передбаченого ст.38 КЗпП України, за відсутності для цього поважних причин, його звільнення відбувається за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за умови, що сторони домовилися про цю підставу.

З урахуванням викладеного, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

Так, з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням міського голови Карлівської міської ради №200 від 19 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю та комунікативної діяльності апарату міської ради 19 грудня 2019 року за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача від 05 грудня 2019 року, що містила прохання звільнити позивача із займаної посади за угодою сторін з 19.12.2019.

При цьому, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що її було звільнено з посади 05.12.2019 на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП відповідно до розпорядження міського голови № 196 від 05.12.2019, що підтверджується внесеним до трудової книжки записом 05.12.2019 та проведеним 05.12.2019 повним розрахунком з позивачем. Крім того, вказує, що 06.12.2019 було оприлюднене оголошення на сайті міської ради про вакансію на займану позивачем посаду. Зазначає, що заява від 05.12.2019 про звільнення за угодою сторін написана нею фактично 11.12.2019 під "психологічним тиском" міського голови та за відсутності власного волевиявлення.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви від 05.12.2019, зокрема, здійснення тиску міським головою. Також в матеріалах справи відсутні докази звільнення позивача з посади 05.12.2019, про що зазначає позивач. При цьому, під час судового розгляду справи відповідач заперечував факт прийняття відповідачем розпорядження № 196 від 05.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 40 КЗпП України, зазначивши, що запис за № 27 05.12.2019 про звільнення позивача внесено до трудової книжки помилково, у зв`язку з чим його було виправлено. Крім того, згідно табелю обліку робочого часу за грудень 2019 року, ОСОБА_1 в грудні 2019 року відпрацювала 19 календарних днів до 19.12.2019. (т. 1 а.с. 45)

Висновок суду першої інстанції про те, що з позивачем 06.12.2019 проведено розрахунок при звільненні, що підтверджується платіжним дорученням № 703 від 06.12.2019, колегія суддів вважає помилковим та недоведеним, оскільки як вбачається із зазначеного платіжного документу, на користь ОСОБА_1 було виплачено 18842,49 грн. заробітної плати із терміном виплати 09.12.2019. При цьому, характер цієї виплати судом першої інстанції не з`ясовано. Разом з тим, як вбачається з довідки про заробітну плату позивача за грудень 2019 року, розмір її заробітку за вказаний період з урахуванням компенсації відпустки та лікарняних становив 74 206,12 грн., що спростовує твердження позивача про те, що 06.12.2019 з нею проведено повний розрахунок при звільненні.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Так, для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Окремо слід зазначити, що закон не встановлює обов`язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, нормами чинного законодавства чітко передбачено право працівника на відкликання заяви про звільнення до закінчення двотижневого строку шляхом подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу. Звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення.

Разом з тим, позивач у строк до 19.12.2019 до відповідача із заявою про відкликання заяви від 05.12.2019 не зверталась.

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку звільнення позивача відбулося за її бажанням, про що свідчить власноручно написана заява та за домовленістю з відповідачем, а відтак аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови Карлівської міської ради №200 від 19 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", оскільки уповноважена посадова особа відповідача при його прийнятті діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом.

Також не підлягають вимоги позивача про скасування розпорядження міського голови Карлівської міської ради № 196 від 05 грудня 2019 року, оскільки в ході судового розгляду справи встановлено, що таке розпорядження відповідачем не приймалось.

Враховуючи, що вимоги позивача щодо її поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови Карлівської міської ради №200 від 19 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", підстави для задоволення якої відсутні, вказані вимоги задоволенню також не підлягають.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Карлівської міської ради Полтавської області задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року по справі № 531/39/20 скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 09.02.2021 року