Справа № 640/13949/20
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2021 року м. Київ № 640/13949/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (OGILI IFEANYI HYGINUS)
до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України та/або відповідач-1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі відповідач-2) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №69 від 12.02.2020 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №58-20 від 08.04.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України в особі територіального підрозділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ним надано усіх фактів, що були в його розпорядженні, його твердження є зрозумілими, правдоподібними та достатніми, оскільки він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження. Також, позивач стверджує, що відносно нього відсутні підстави, передбачені частиною 6 статті 8 Закону України «Про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При прийнятті спірного рішення відповідачем-2 не використано інформаційні звіти, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, не досліджені додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення, що, на думку позивача, є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву, де останній вказує про правомірність прийнятих рішень та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову. Зокрема, представник ДМС України зазначає, що аналізуючи повідомлену інформацію позивачем відсутні підстави вважати, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також представником відповідача-1 подано копію матеріалів особової справи позивача.

Представником відповідача-2 відзиву на позовну заяву не подано, заяв та клопотань до суду не надходило.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №13 (далі заява).

За наслідком розгляду документів позивача та проведення співбесіди відповідачем-2 складно висновок про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.02.2020 (далі висновок).

На підставі вказаного висновку відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято наказ від №69 від 12.02.2020 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі спірне та/або оскаржуване рішення №1).

Не погоджуючись із спірним рішенням позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України, за наслідком розгляду якої відповідачем-1 сформовано та затверджено висновок за результатами скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.04.2020 (далі висновок від 08.04.2020).

В подальшому, на підставі висновку від 08.04.2020 ДМС України прийнято рішення №58-20 від 08.04.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі спірне та/або оскаржуване рішення №2).

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 вказаного закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI).

Положеннями частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI визначено що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із положеннями частини 1, 4, 6-8 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, серед іншого, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону № 3671-VI на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та, яке може бути оскаржене до центрального органу влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Судом встановлено, що підставою для прийняття відповідачем-2 спірного рішення №1 було те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто у громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону № 3671-VI.

Надаючи оцінку вказаним доводам, з урахуванням матеріалів особової справи суд вкаже наступне.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Положеннями частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 815/5807/17.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Судом встановлено, що позивач - громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Енугу, Нігерія, за національністю нігерієць, віросповідання християнин (католик), рідна мова ігбо, освіта середня, за сімейним станом неодружений, документи відсутні.

Позивач повідомляє, що останнім місцем проживання в Нігерії було АДРЕСА_1 .

Також позивач повідомив, що його батько помер, коли йому було один рік, а мати загинула у серпні 2004 році від вибуху бомби на ринку у місті Джос, штат Плато.

Позивач розповів, що у день смерті матері він повертався зі школи і вирушив до матері на ринок, де вона продавала рибу. Дорогою до ринку він побачив людей, які бігли і повідомили йому, що його мати загинула. Почувши цю інформацію позивач побіг додому і проплакав там протягом кількох тижнів. Після зазначених подій позивач один рік прожив на грошові збереження матері, а потім почав працювати на будівництві. За час свого проживання в Нігерії позивач не звертався ні до кого за допомогою, бо нікому не довіряв.

Під час свого проживання в Нігерії позивач мав постійний страх через вибухи бомби, у зв`язку з чим вирішив покинути країну.

Згодом ОСОБА_1 повідомив, що виїхав з Нігерії через релігію, оскільки йому було проживати там некомфортно і він познайомився в Facebook з особою на ім`я ОСОБА_2 , який розповів, що він одружився з громадянкою України, у нього тут є дитина, що в Україні жити комфортно. У Нігерії позивач мав друга Кенета, який дав йому гроші для виїзду з країни.

11.11.2019 позивач виїхав з Нігерії легально, на підставі візи літаком до України, транзитом через Туреччину та прибув в м. Запоріжжя.

Позивач зазначив, що саме в Україні був загублений його паспортний документ, при цьому до поліції він не звернувся, повідомивши, що в будь який час має змогу звернутись до посольства для відновлення паспорта, але для цього він не має грошей.

Між тим, у протоколі співбесіди від 10.02.2020 справа № 2020 KV 0013 позивач вказує, що причиною звернення до міграційної служби є отримання документів, обставинами звернення є те, що він хоче жити в безпеці, оскільки у 2004 зірвалась бомба, а у 2019 він вирішив виїхати з країни, а протягом цього часу був вимушений працювати та заробляти кошти в Нігерії.

Також, у протоколі співбесіди позивачем вказано, що в Нігерії йому ніхто не погрожував, по політичним поглядам не переслідувався, за ознаками раси, релігії, національності, громадянства так, причини виїзду бомба, яка зірвалась у 2004, проте, у випадку повернення до Нігерії йому загрожує бомба.

На запитання представника відповідача-2 щодо релігійної причини виїзду позивач вказав, що в Нігерії небезпечно, є ризик вибуху бомби.

Згідно протоколу співбесіди судом вбачається, що всі побоювання позивача пов`язані із вибухом, який, як стверджує позивач мав місце у 2004, та можливості такого вибуху в подальшому, у випадку його повернення.

В той же час, як вбачається із висновку у відкритих інформаційних джерелах не було знайдено інформації щодо масштабного вибуху у місті Джос у серпні 2004 року, однак було знайдено інформацію про загальну ситуацію в штаті:

«Вечером 11 сентября 2011 года в нигерийском городе Джос в пивной под открытым небом произошли два взрыва. Точних данных о пострадавших пока нет, однако, по информации западных СМИ, ранен как минимум один человек»
«Количество жерт и ранених от взрывов окончательно не установлено.
По меньшей мере 44 человека погибли в результате двух взрывов, которые прозвучали вчера, 5 июля, в городе Джое, что в Нигерии. Известно, что 23 человека погибли в ресторане, а 21 - в мечети. Еще, по меньшей мере, 47 человек ранены сообщает Радио Свобода».
Варто зазначити, що ні у своїй заяві, ні під час проведення співбесіди позивачем не було повідомлено про згадані вище теракти. З цього слідує, що описані вище події не стосувались життя позивача. У співбесіді позивач зазначає, що мав лише страх від вибуху, який відбувся у 2004, що став причиною його виїзду з країни у 2019. Позивач не повідомляє про будь-які вибухи, які б бентежили чи загрожували його життю у зазначений період (з 2004 по 2019).

Суд наголошує, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, зокрема відомостей щодо смерті саме його матері, не надано належних пояснень у частині своєї бездіяльності щодо пошуку матері (її тіла), не має офіційних доказів щодо цього інциденту (медичні матеріали, довідки правоохоронних органів тощо). При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що він тривалий час проживав у м. Джос, штат Плато після наведеного вище інциденту з чого слідує, що він мав змогу отримати відповідні матеріали чи відомості.

Варто відмітити, що позивач під час співбесіди повідомляє, що має загрозу його життю лише від «бомб» та «вибухів», не повідомляючи конкретних подій, які б могли загрожувати його життю.

Судом встановлено, що відповідачем-2 проаналізовано, що в країні походження відповідальність за більшість терактів, організованих в Нігерії на себе бере організація «Боко Харам», а також представники племені фулані несуть загальну загрозу населенню Нігерії.

Ні у своїй заяві, ні під час проведення співбесіди позивачем не було повідомлено про особисті сутички з представниками однієї зі згаданих вище організацій або утиски, яких він зазнавав від них.

Разом з цим, згідно інформації про країну походження племені фулані дислокуються і чинять терористичні дії у таких штатах, як Тараба, Насарава, Бенуе, Плато, Адамава, а у штаті Замфара військові сили розпочали наступ проти ополчення за участю низки наземних боїв та авіаударів. У Баві військові сили вбили 10 пастухів фулані.

Однак, варто зазначити, що парламент ухвалив шестимісячне продовження надзвичайного стану у трьох північно-східних штатах - Адамаві, Борно та Иобе. а штат Плато чи Ріверс не є особливо небезпечними.

Тобто, з аналізу дислокації представників племені фулані та загальної безпекової ситуації штатів проживання позивача можна дійти висновку, що плем`я фулані не несе загрози життю та безпеці позивача.

Водночас, суд звертає увагу на те, що у доповіді Департаменту уряду Великобританії щодо безпекової ситуації у Нігерії (січень 2019), зазначено, що будь-які прояви насильства у південній частині Нігерії практично відсутні.

Конституція і закони Нігерії забороняють тортури та нелюдське поводження. У грудні 2017 року президент країни підписав закон проти катувань, який конкретно визначає і криміналізує діяння, пов`язані з тортурами. Закон передбачає покарання для будь-якої особи, включаючи працівників правоохоронних органів. На основі дослідження інформації по країні походження заявника у цілому можна зробити висновок про відсутність масових, системних та грубих порушень прав людини, катуваннями, нелюдським поводженням чи покаранням.

Крім того, аналізом по країні громадянської належності встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «Боко Харам», зокрема, ув`язнила 45 членів угрупування за незаконні дії та досягає великого прогресу протистояння тероризму на північному сході країни, соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №69 від 12.02.2020 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та таким, що прийнятий в порядок, спосіб та в межах наданих відповідачу-2 повноважень, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином позовні вимоги позивача заявлені до Державної міграційної служби України також задоволенню не підлягають, з огляду на їх похідний характер.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відповідність спірних рішень, критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса місця перебування: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4-а, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева