Справа № 160/17530/20
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області від 10.11.2020 року про відмову в призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 ;
врахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, у тому числі на посадах прокурора час роботи з 01.09.1996 року по 24.12.2019, з урахуванням повного строку навчання, тобто 23 роки 3 місяці 24 дні;
зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного Фонду України в місті Дніпро здійснити призначення та виплачувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) пенсію за вислугою років згідно заяви від 21.01.2020 року 90% від розміру заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-Х1І, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993р, у редакції Закону від 12.07.2001р. №2663-111.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка 02.11.2020 року звернулась із заявою до Центрального відділу обслуговування громадян у м. Дніпро із заявою про призначення пенсії за вислугу років. За результатами розгляду, якої прийнято рішення 10.11.2020 року Головним управлінням ПФУ в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії. Відповідно до відповіді № 0400-010303-8/113826 від 30.11.2020 року позивачці було повідомлено, що з урахуванням половини строку навчання її стаж складає 20 років 11 місяців 22 дні, у тому числі стаж роботи на прокурорських посадах 18 років 8 місяців 3 дні. Однак, зазначеного стажу не достатньо для призначення пенсії у відповідності до вимог ст. 86 Закону України « Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ. Позивачка вважає, що вказане рішення незаконним і таким, що порушує її законне право на пенсійне забезпечення, а тому підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року, відкрито провадження у справі за цим позовом та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Вказаною ухвалою суду було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати до суду разом із відзивом на позов належним чином засвідчену копію рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області від 10.11.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії.
22 січня 2021 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначили, що на час звернення Позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон №1697-VII, у зв`язку з чим положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії, втратили чинність. Підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років на час звернення Позивача до Відоповідача з відповідною заявою визначені статтею 86 Закону № 1697- VII, за приписами якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 01 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. На підставі наданих Позивачем документів Відповідачем проведено розрахунок відповідно до якого вислуга років, що дає право на пенсію з урахуванням половини навчання становить 20 років 11 місяців 22 дні, у тому числі стаж роботи на прокурорських посадах складає 18 років 8 місяців 3 дні. З огляду на встановлені обставини стаж роботи Позивача на час звернення до Відповідача з відповідною заявою (листопад 2020 року) є недостатнім для при значення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697- VII.
На виконання вимог ухвали суду від 30 грудня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 09 лютого 2020 року надало до суду копію Листа № 0400-010303-8/113826 від 30.11.2020 року, в якому зазначено про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з посиланням на рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області від 10.11.2020 року, однак, вказаного рішення відповідачем суду не надано.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 02.11.2020 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с 87).
Листом № 0400-010303-8/113826 від 30.11.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_1 , що 10.11.2020 року було прийнято рішення про відмову в призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з відсутністю вислуги 25 років відповідно до ст. 86 Закону України « Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ, При цьому, зазначили, що з урахуванням половини строку навчання стаж складає 20 років 11 місяців 22 дня, у тому числі стаж роботи на прокурорських посадах 18 років 8 місяців 3 дні.
Позивачка не погодившись із вказаним рішення відповідача звернулась до суду з позовом.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ ( в редакції, яка була чинна на момент початку роботи позивачки в органах прокуратури) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.
На час звернення позивачки за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, ч.1 ст.86 якого визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.
Таким чином, з огляду на відсутність у позивача вказаного стажу роботи відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії.
Із трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, наступні періоди навчання та роботи:
з 01.09.1996 року по 29.06.2001 - навчання у Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого;
з 09.04.2001 по 02.09.2008 на посадах слідчого та керівного складу слідчих підрозділів ОВС Дніпропетровської області;
з 17.09.2008 по 03.08.2009 - на посаді помічника Криворізького транспортного прокурора Дніпропетровської області;
з 03.08.2009 по 08.06.2012 - на посаді помічника та старшого помічника Криворізького транспортного прокурора Дніпропетровської області
з 08.06.2012 по 08.08.2012 - на посаді старшого прокурора Криворізької транспортної прокуратури Дніпропетровської області;
з 08.08.2012 по 16.09.2013 - на посаді старшого прокурора Криворізької прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері;
з 16.09.2013 по 15.12.2014 - на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, що проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання та досудове розслідування управління нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Дніпропетровської області;
з 15.12.2014 по 14.01.2015 - на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, що проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання та досудове розслідування управління нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Дніпропетровської області;
з 14.01.2015 по 04.08.2015 - на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, що проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання та досудове розслідування управління нагляду у кримінальному провадженні^ у сфері транспорту прокуратури Дніпропетровської області;
з 04.08.2015 по 19.11.2015 - на посаді старшого слідчого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області;
з 19.11.2015 по 29.01.2016 на посаді слідчого в особливо важливих справах, начальника слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області;
з 29.01.2016 по 13.02.2017 - на посаді начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області;
з 14.02.2017 по 24.12.2019 - на посаді прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України.
Статтею 15 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурором органу прокуратури є: Генеральний прокурор; перший заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої). Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавство розрізняє поняття «вислуги років, що дає право на пенсію» і «стажу роботи на прокурорських посадах». При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах і до вислуги років, що дає право на пенсію, є відмінними. В той же час до вислуги років, що дає право на пенсію, включається весь стаж роботи на прокурорських посадах.
Під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати також норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.
Під час роботи позивача на цих посадах чинними були положення Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 5 листопада 1991 року, статтею 56 якого було надано роз`яснення поняття «прокурор», а саме: під поняттям "прокурор" у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, третій, п`ятій і сьомій статті 46, статті 46-1, статті 46-2, 46-3, 46-4, частині першій статті 47, статтях 48, 48-1, 49, 50, 50-1 та 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, їх старші помічники та помічники, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних), їх перші заступники, заступники, міжрайонні прокурори, прокурори міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники і заступники, начальники головних управлінь, управлінь, відділів прокуратур, їх перші заступники, заступники, старші прокурори та прокурори прокуратур усіх рівнів, які діють у межах своєї компетенції.
З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивачки з заявою про призначення пенсії, стаж, що дає право на пенсію за вислугою років, на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", складає більше 20 років. До нього входить половина строку навчання в юридичній академії за спеціальністю «Правознавство»; робота в органах прокуратури. Тобто, станом на дату звернення стаж позивача на посадах прокурорів складає більше 18 років, що відповідачем не заперечувалось.
Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.
Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі "Міллер проти Австрії'" від 16 грудня 1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п. 23 рішення «Кічко проти України» від 08.11.2005, а саме якщо правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Судом встановлено, що статтею 86 закону № 1697-VII фактично збільшено стаж роботи позивача, що дає їй право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 25 років, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.
Отже, у розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011, позивачка, перебуваючи на службі в органах прокуратури з 17.09.2008 року, мав законні сподівання (очікування) отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції, чинної на момент призначення позивача на роботу в органи прокуратури), які в подальшому були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII, що є неприпустимим в розумінні Конституції України.
Виходячи з викладеного, суд вважає, що непризначення позивачу пенсії за вислугу років за наявності стажу роботи, встановленого ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в редакції, чинній на момент призначення позивача на службу в органи прокуратури, є втручанням у його майнові права у розумінні ст. 1 Першого протоколу.
Відтак, відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за вислугу років за наявності необхідного стажу роботи на посадах, які надають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, що викладена у листі від 30.11.2020 року, є протиправною, не ґрунтується на положенні Основного Закону.
Частинами 1-3 КАС статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.
За таких обставин, суд вважає, що існуючий спір має бути вирішений на підставі норм Конституції України і статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ (в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001).
З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року, а також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, оскільки вказаними законами, на порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зауважує, що відповідачем обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення не виконано, враховуючи його відсутність та ненадання на вимогу суду відповідачем.
З огляду на вищевзазначене відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності своїх дій та прийнятої відмови № 0400-010303-8/113826 від 30.11.2020 року, яка міститься в матеріалах справи, оскільки рішення від 10.11.2020 року відповідачем про відмову в призначенні позивачці пенсії не приймалось, що в свою чергу є підставою для визнання її протиправною.
З метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду та зважаючи на положення ч.2 ст.9 КАС України, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити шляхом визнання відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 0400-010303-8/113826 від 30.11.2020 року у призначенні пенсії ОСОБА_1 протиправною.
Що стосується посилання відповідача у тексті листа про відмову в призначенні пенсії на ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1697-VІІ від 14.10.2014, зі змінами), суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, де Закон України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції та повинні відповідати їй. Конституція є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України - гарантується.
У той же час, вимоги щодо зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років повного строку навчання, не підялгає задоволенню, оскільки частиною 6 статтею 86 Закону № 1697-VII, встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.
Крім того, суд зазначає наступне.
Відповідно до Положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах та районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року N 28-2, на територіальні управління Пенсійного фонду України в районах покладено функції по призначенню (перерахунку) і виплаті пенсії.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року N 21-87а13.
Суд звертає увагу, що відповідно до абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Вказана позиція кореспондується з викладеною в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі №820/1916/18.
Відповідно до ч. 3ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне вирішити спір на підставі норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції, чинній на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України), та захистити порушене право позивача на пенсійне забезпечення.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 263, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати відмову Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №0400-010303-8/113826 від 30.11.2020 року у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 протиправною.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з 02.11.2020 року, без обмеження максимального розміру пенсії.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев