Справа № 640/7147/20
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року м. Київ № 640/7147/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
до третя особа, Державної міграційної служби України яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДМС в Дніпропетровській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління ДМС в Дніпропетровській області та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №62-20 від 10.03.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем в Україні.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішення Державної міграційної служби України №62-20 від 10.03.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є протиправним та таким, що прийняте не об`єктивно, без врахування інформації щодо країни походження, врахування висновків у судових рішеннях.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній вказує щодо правомірності прийнятого ним рішення та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Також представником відповідача подано ло суду копії матеріалів особової справи позивача.

В свою чергу, представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, де останній стверджує, що повідомлені ДМС України обставини у відзиві на позовну заяву вирвані з контексту пояснень позивача, у нього наявні об`єктивні побоювання стати жертвою переслідування в країні походження.

Разом з цим, представником відповідача подано заперечення, де останній наполягає на правомірності спірного рішення та зазначає про відсутність обґрунтованих підстав для висновку про наявність у позивача підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представником третьої особи відношення до позову не висловлено, заяв та клопотань не надходило.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

17.05.2016 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що «был вынужден покинуть Россию в 2012 г. по религиозным причинам, а именно из-за угрозы применения ко мне, а также моим родным и близким родственникам физического и психологического насилия со стороны государства РФ и ее спецслужб.

Я вместе со своими родными и близкими исповедовал ислам (мусульманин - суннит) за такие действия власть России была агресивно настроена относительно нас…

Много мусульман остаются без вести пропавшими или их тела найдены со следами жутких пыток, на окраинах разных селений нашей республики да и всего северного Кавказа.

В 2013 г. я приехал в Украину для лечения травм полученных в автоаварии в 2009 г.

Я остался на Украине в Крыму, завел семью и жил до 2014 г. В начале марта 2014 г. во время анексии Крыма Россией , мне пришлось покинуть Крым, спасая свою жизнь и жизнь своей семьи с другими крымскими татарами.

Проживаю на материковой части Украины с 2014 г. Моя жена, гражданка Украины, сын гражданин Украины и скоро появится на свет в июне месяце по воле господа еще один ребенок. За время проживания на Украине я не совершал никаких противоправных действий. Наоборот, оказывал волонтерскую помощь участникам АТО и участникам блокады Крыма. Из-за чего могу преследоваться по политическим признакам и подвергнут пыткам я и мои родные и близкие проживающие в РФ и окупированном Крыму.».

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було вручено позивачу Повідомлення № 6 від 14.11.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №547-16.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2017 року у справі №826/1030/17, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2018, постанови Верховного Суду від 30.07.2020 визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 547-16 та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.

На виконання зазначених судових рішень ГУ ДМС в Дніпропетровській області було видано наказ від 20.03.2018 №23 про повторний розгляд заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.07.2018 № 217-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дане рішення вмотивоване тим, що відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2016ZP0005 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , висновку Управління ДМС у Дніпропетровській області, а також рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2017 у справі № 826/1030/17, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 року у справі №826/13603/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суд від 09.10.2019 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №217-18 від 16.07.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.

На виконання вищевказаного рішення Державною міграційною службою України прийнято рішення від 28.10.2019 №86-19, яким зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення ДМС.

Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видано наказ №140 від 04.11.2019 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити потворний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 16.07.2018 №217-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком повторного розгляду заяви позивача Головним управлінням ДМС Дніпропетровської області затверджено висновок від 05.02.2020, у якому у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону рекомендовано ДМС прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надалі, Директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства затверджено висновок Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.03.2020 справа №2016ZP0005.

На підставі наведеного Державною міграційною службою України прийнято рішення №62-20 від 10.03.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - спірне та/або оскаржуване рішення).

Спірне рішення мотивовано тим, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Пункти 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За змістом частини 1 та частини 2 статті 2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з частиною 1 і частиною 2 статті 3 Закону №3671-VI біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений статті 5 Закону №3671-VI.

Відповідно до частин 2, 4 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно приписів статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порядок попереднього розгляду заяв наведені у статті 7 та статті 8 Закону №3671-VI відповідно.

Згідно із частинами, 1, 3, 4, 6, 7, 8 статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до частин 1, 3, 5, 9 статті 12 Закону №3671-VI, що стосується оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, після реєстрації скарги про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно пунктів 37-43, 45, 51-53, 56-60, 65-67, 77-86, 195-205, 222 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, виданого Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.) (надалі - Керівництво) фраза "цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань" є ключовою у визначенні. Вона відображає точку зору авторів на головні елементи характеристики біженця. Вона замінює існуючі раніше методи визначення біженців за категоріями (тобто осіб певного походження, які не користуються захистом своєї країни) загальною концепцією "побоювань" за відповідними мотивами. Оскільки побоювання суб`єктивні, це визначення привносить суб`єктивний елемент в положення особи, яка звертається з проханням визнати його біженцем. Тому для встановлення статусу біженця потрібна, в першу чергу, оцінка клопотання прохача, а не судження про обстановку, що склалася в країні його походження.

До елементу "побоювання", тобто душевному стану і суб`єктивним умовам, додається визначення "цілком обґрунтовані". Це означає, що береться до уваги не тільки душевний стан особи при визначенні його статусу біженця, але і те, що цей стан має бути підкріплено об`єктивної ситуацією. Таким чином, термін "цілком обґрунтовані побоювання" містить суб`єктивний і об`єктивний елементи і при визначенні, чи дійсно цілком обґрунтовані побоювання мають місце, обидва елементи повинні бути прийняті до уваги.

Передбачається, що якщо тільки особа не шукає пригод або не бажає просто подивитися світ, то вона ніколи в звичайних умовах не покине свій будинок і країну без змушуючих до того обставин. Може існувати безліч змушуючих і зрозумілих причин, але лише одна з них виділяється для позначення біженця. Вираз "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань" - за згаданими причинами - із зазначенням специфічних обставин робить всі інші причини втечі такими, що не відносяться до цього визначення. Це не поширюється на таких осіб, як жертви голоду або стихійних лих, якщо тільки вони також не мають цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією із зазначених вище причин. Однак інші мотиви, взяті в цілому, можуть також мати відношення до процесу визначення статусу біженця, оскільки всі обставини повинні бути враховані для правильного розуміння суті даної справи.

Оцінка суб`єктивного елемента невіддільна від характеристики особистості прохача, оскільки психологічні реакції різних людей в подібних умовах можуть відрізнятися. Одна особа може мати сильні політичні та релігійні переконання, перегляд яких робить його життя нестерпним: інша особа може не мати таких сильних переконань. Одна особа може прийняти імпульсивне рішення бігти, інша може ретельно спланувати свій від`їзд. Необхідно буде прийняти до уваги особливості особистого і сімейного життя прохача, його участь в будь-яких расових, релігійних, національних, соціальних або політичних групах, його власне судження про його положення, його особистий досвід, іншими словами, все, що може послужити доказом того, що основним мотивом його звернення є побоювання. Ці побоювання повинні бути обґрунтованими. Перебільшені побоювання, однак, можуть бути цілком обґрунтованими, якщо, з огляду на всі обставини справи, такий душевний стан може вважатися виправданим.

Крім того, необхідно враховувати, що прохач може піддаватися різним видам дій, які самі по собі не підпадають під визначення поняття "переслідування" (зокрема, дискримінація в різних формах), в деяких випадках в поєднанні з іншими несприятливими факторами (наприклад загальна обстановка небезпеки в країні походження). У таких випадках різні елементи, разом узяті, впливають на психологічний стан прохача таким чином, що вони можуть бути визначені як претензії на цілком обґрунтовані побоювання переслідувань на "сукупній основі". Чи треба говорити, що тут неможливо виробити загальне правило щодо того, які сукупні причини можуть викликати обґрунтовані вимоги про надання статусу біженця. Це, безсумнівно, буде залежати від усіх обставин, включаючи конкретні географічні, історичні та етнологічні умови.

Переслідування слід відрізняти від покарань за злочини закону у відповідності до звичаєвого права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови : заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вже було вказаного судом вище, органи державної міграційної служби вже втретє приймають рішення щодо позивача про відмову у визнанні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 547-16 у справі №826/1030/17 було те, відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено перевірки щодо факту винесення стосовно позивача постанови про притягнення його в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він покинув у 2012 році, як обставини, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації.

Між тим, підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України №217-18 від 16.07.2018 в межах адміністративної справи №826/13603/18 було те, що під час розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу, який би беззаперечно доводив факт, що позивачем вчиняються або вчинялись дії, що суперечать інтересам України, внаслідок чого є неможливим його визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

Отже, суд, в межах справи №826/13603/18 прийшов до висновку, що Державною міграційною службою України при повторному розгляді заяви позивача не було належним чином зібрано та проаналізовано інформацію про ОСОБА_1 та ситуацію у країні його походження.

Разом з цим, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №826/13603/18 суд звертав увагу на необхідності розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності з процедурою, передбаченою законодавством, задля врахування відповідачем висновків судів в межах спорів позивача з міграційною службою, а також повного з`ясування обставин щодо побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні громадської належності та взаємозв`язку його діяльності під час вже перебування на території України з фактом розпочатого кримінального переслідування, що є дискреційними повноваженнями саме відповідача, результат реалізації яких, має бути достатнім та беззаперечним для можливості стверджувати (констатувати) про законність/незаконність прийняття такого рішення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).

У відповідності до пункту 6.10 розділу VI Правил №649 у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення.

Строк повторного розгляду заяви продовжується до двох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Як вже було неодноразово вказано судом вище, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №826/13603/18 суд звертав увагу на необхідності розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності з процедурою, передбаченою законодавством, задля врахування відповідачем висновків судів в межах спорів позивача з міграційною службою, а також повного з`ясування обставин щодо побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні громадської належності та взаємозв`язку його діяльності під час вже перебування на території України, з фактом розпочатого кримінального переслідування, що є дискреційними повноваженнями саме відповідача, результат реалізації яких, має бути достатнім та беззаперечним для можливості стверджувати (констатувати) про законність/незаконність прийняття такого рішення.

Судом встановлено, що позивач при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.05.2016 та під час співбесід 17.05.2016, 26.05.2016, 12.04.2018, 27.11.2019 вказував, що причинами залишення Російської Федерації стали побоювання переслідувань за свої релігійні переконання, а саме побоювання застосування до нього та його рідних психологічного та фізичного насильства з боку Російської Федерації, оскільки він та його родина сповідують іслам (мусульмани-суніти).

Також у заяві позивач вказував, що прибув на територію України в 2013 році для лікування травм, отриманих внаслідок автоаварії в 2009 році. На території України одружився, має 2 дітей. В подальшому, позивач стверджує, що побоюється повернутися через своє волонтерство під час російсько-української війни, зокрема у Міжнародному миротворчому батальйоні імені Іси Мунаєва , а потім в громадянському формуванню з охорони порядку та державного кордону «Аскер».

Звідси слідує, що позивач фактично заявляє дві підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме:

- релігійні, те що він та його родина є мусульманами-сунітами;

- волонтерська діяльність під час російсько-українського конфлікту.

Як зазначено в протоколі додаткової співбесіди, у зв`язку з повторним розглядом заяви від 27.11.2019 на території України позивач лікується, жодну волонтерську, громадську, політичну чи релігійну діяльність не здійснює.

На питання чому йому пред`явлені такі вимоги в Російській Федерації позивач відповів, що думає, що вказане відбулося внаслідок волонтерської діяльності в батальйонах ім. Д. Дудаева і Аскер в 2015 році.

Окрім цього, позивач зазначає, що його брата за ознаками релігії не переслідують, оскільки він не був таким релігійним, позивач не здійснював громадську, політичну діяльність на території Російської Федерації, а здійснював релігійну діяльність, активно відвідував мечеть, брав участь в житті релігійної громади.

Згідно інформації наведеної у Вікіпедії (https://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%98%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%BC_%D0%B2_%D0%A0%D0%BE%D1%81%D1%81%D0%B8%D0%B8) за даними перепису населення 2002 року численність мусульманських народів в Росії складає приблизно 14,5 млн. людей. Доля людей, які сповідують іслам збільшується, доля людей, сповідуючих християнство - зменшується (дані за станом на 2012 рік).

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи відповідачем досліджувалась актуальна інформація про країну походження позивача та дійсно встановлено, що проблеми безпеки та релігії в Російській федерації реальні.

Водночас, суд звертає увагу на те, що вказані утиски за релігійними ознаками стосуються членів опозиційних партій, правозахисників, політичних діячів та активістів.

Суд наголошує, що позивач не наводив жодних тверджень, що він практикував «нетрадиційний іслам», брав участь у мітингах чи здійснював громадську, політичну діяльність.

Варто відмітити, що в матеріалах відсутні будь-які належні та достатні докази того, що позивач до 2012 року піддався дискримінації в країні його походження Російській Федерації, зокрема в Республіці Інгушетії. Зазначення ним, що він активно брав участь в мусульманській общині, відвідував мечеть, на думку суду, не може свідчити про можливі переслідування за релігійною ознакою. Суд наголошує, що позивачем не повідомлено, яку діяльність він здійснював в релігійній общині, не повідомлено назву цієї общини, що унеможливлює стверджувати про можливість переслідування позивача за таку діяльність в такій общині. Загальна інформація про країну походження та наявні утиски в ній не можуть беззаперечно свідчити, що такі утиски були чи будуть застосовані до особи. В даному випадку, на думку суду, матеріали адміністративної справи не містять належних та достатніх доказів, які б давали можливість суду дійти до висновку про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування в країні походження за релігійною ознакою.

Додатково суд звертає увагу, що позивач покинув територію Російської Федерації легально ще у 2012 році, у 2013 році прибув до України, у проміжку часу перебував у Єгипті з метою вивчення Корану, а в Україну вже прибув з метою лікування.

Звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту відбулась вже під час перебування ним в СІЗО у 2016 році.

З урахуванням наведеного, на думку суду, стверджувати, що виїзд позивача із країни походження - Російської Федерації було обумовлено наявністю обставин переслідування за релігійною ознакою не вбачається за можливе.

Окрім того, суд акцентує увагу на тому, що факт зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до відповідача із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що належних та достатніх доказів на підтвердження наявності об`єктивних побоювань позивача стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою в матеріалах справи відсутні.

Надаючи оцінку взаємозв`язку діяльності позивача під час вже перебування на території України з фактом розпочатого кримінального переслідування суд вкаже наступне.

Так, позивач зазначав, що він може бути підданий тортурам, насильству в країні походження, внаслідок діяльності на території України в волонтерських організаціях. Саме, участь в волонтерських організаціях, на думу позивача, і стало підставою для відкриття щодо нього кримінального провадження в Російській Федерації.

Згідно із пунктом «б» пункту 6.2 розділу VI Правил №649 під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою.

Судом встановлено, що 04.12.2019 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, за вих. №1201.3.3-22710/12.3-19 та №1201.3.3-22709/12.3-19, направлені запити до громадської організації «Міжнародний миротворчий батальйон імені Іси Мунаєва» та громадського формування з охорони громадського порядку та/або державного кордону «Аскер», для з`ясування в який саме період здійснював допомогу цим формуванням ОСОБА_1 .

У листі від 18.12.2019 громадського формування з охорони громадського порядку та/або державного кордону «Аскер» за підписом керівника Іслямова Л.Е. зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не здійснював волонтерську та/або будь-яку іншу допомогу ГФЗОГПТДК «Аскер», у той час коли, позивач під час співбесіди 26.05.2016 стверджував, що саме Ленуру Іслямову «додзвонювалися та передавали» волонтерську допомогу.

Між тим, як станом на час прийняття спірного рішення, так і станом на час вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутня відповідь від «Міжнародного миротворчого батальйону імені Іси Мунаєва ».

В той же час, в цій частині суд враховує наступне.

Громадська організація «Міжнародного миротворчого батальйону ім. їси Мунаєва» (скорочене найменування - ГО «ММБ ІМЕНІ ІСИ МУНАЄВА»), зареєстрована в Реєстрі громадських об`єднань 25.05.2015 року за реєстраційним номером 1435186, дата видачі свідоцтва 02.06.2015 року.

Відповідно до інформації наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань громадська організація «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Іси Мунаєва», ідентифікаційний код юридичної особи: 39818905, пройшла державну реєстрацію юридичної особи 04.06.2015 року, та отримала наступний номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи: 1 055310.

Разом з цим, згідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 25.02.2016 у справі № 331/1647/16-к про застосування екстрадиційного арешту, відома наступна інформація, а саме: «Відповідно до наданих російською стороною документів 19.01.2015 року слідчим ОВС СУ ФСБ Росії в рамках розслідування кримінальної справи, винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 , в якості обвинуваченого, відповідно до якої останній обвинувачується у скоєнні ряду умисних злочинів проти громадської безпеки та пов`язаних з терористичною діяльністю.»

В ході досудового розслідування вищевказаної кримінальної справи місцезнаходження ОСОБА_1 встановлено не було у зв`язку з чим слідчим в ОВС СУ ФСБ Росії Вохмяніним І.В. 19.01.2015 року останнього оголошено у розшук: «…він не пізніше 2013 року, знаходячись на території Республіки Інгушетія РФ вступив до лав міжнародної терористичної організації «Імарат Кавказ» та отримав від інших учасників організації вказівку щодо організації виготовлення саморобних вибухових пристроїв та їх подальшого транспортування до Північно-Кавказького регіону РФ та Сирійської Арабської Республіки, з метою подальшого скоєння терористичних актів.»

Таким чином, вбачається, що кримінальна справа відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 порушена правоохоронними органами Російської Федерації, у період часу, який значно передує даті створення Громадської організації «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Іси Мунаєва», за надання допомоги якій, зі слів ОСОБА_1 , його переслідують в країні громадянської належності.

Окрім цього, згідно до листа Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 08.01.2020 № 55/2-110 отримана інформація, яка свідчить про те, що громадянин РФ ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто, як особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України, до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Згідно з перевіркою №2458 здійсненою Відділом міжнародного поліцейського співробітництва ГУ НП в Дніпропетровській області за допомогою інформаційно-пошукової системи е-А8Р2 Генерального секретаріату Інтерполу встановлено, що станом на 25.11.2019 року громадянин РФ ОСОБА_1 (ОСОБА_1). ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06.10.2015 року перебуває у міжнародному розшуку по «червоній картці Інтерполу» з метою арешту та екстрадиції, розшукується ПОО РФ за участь у терористичній організації та сприяння тероризму, запобіжний захід - арешт.

Виходячи з положень статті 3 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу, країнам-підписантам такого міжнародного договору категорично забороняється заносити до бази Інтерполу дані осіб з політичних, військових, релігійних або расових мотивів. Такі дані заносяться у базу Інтерполу після перевірки їх Генеральним секретарем Інтерполу на відповідність вимогам Статуту.

Вищевказана обставина також підтверджує, що порушення проти громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 кримінальної справи в країні походження, та оголошення його у міжнародний розшук, не мають політичних мотивів та не носять політичного характеру.

Згідно з пунктами 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Таким чином, на думку суду, звернення позивача є лише його спробою уникнути участі у проведенні легальних та легітимних заходів кримінально-процесуального характеру передбачених законодавством Російської Федерації, та можливого настання кримінальної відповідальності у разі вчинення даним громадянином Російської Федерації злочинного діяння.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає, що висновки відповідача про відсутність у позивача необхідних умов для надання особі статусу «біженець» згідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженця 1967 року, та пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а також, відсутні умови необхідні для надання особі «додаткового захисту» згідно до положень статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційної Директиви ЄЄ 2011/95/ЕІІ, та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців га осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України №62-20 від 10.03.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , прийнято відповідачем в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень. Тобто, оскаржуване рішення відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Як наслідок відсутні підстави для зобов`язання ДМС України вчинити певній дії, з огляду на похідний характер такої позовної вимоги.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ГУ ДМС в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, 7, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева