Справа № 140/16486/20
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/16486/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІХТНЕР БЕТОН УКРАЇНА» до Волинського обласного центру зайнятості про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІХТНЕР БЕТОН УКРАЇНА» (далі - ТзОВ «ЛБУ») звернулося з позовом до Волинського обласного центру зайнятості (далі - Волинський ОЦЗ) про скасування наказу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.08.2020 наказом № 517 Волинський ОЦЗ видав ТзОВ «ЛБУ» дозвіл № 1135 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на посаді «головний економіст».

26.10.2020 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір (контракт) із встановленням йому заробітної плати у розмірі 500 євро, що визначений з урахуванням положень листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки) від 23.09.2020 № 3511-06/57926-07.

03.11.2020 Волинський ОЦЗ видав наказ № 675, відповідно до якого скасовано ТзОВ «ЛБУ» вказаний дозвіл, а пункт 1 наказу № 517 від 03.08.2020 вважати таким, що втратив чинність.

Позивач вважає наказ від 03.11.2020 № 675 незаконним з тих мотивів, що в оскаржуваному наказі відсутня підстава для його прийняття, а відповідач не врахував, що розмір оплати праці ОСОБА_3 було встановлено відповідно до роз`яснень Мінекономіки.

Позивач просить скасувати наказ Волинського ОЦЗ від 03.11.2020 № 675.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 15).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 28.12.2020 № 3318/20 (а. с. 19-22) відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні, оскільки оскаржуваний наказ було видано правомірно на підставі пунктів 4, 6 частини другої статті 42-10 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5967-VI (далі - Закон № 5967-VI). В проекті трудового договору (контракту) позивач як роботодавець дотримався всіх норм чинного законодавства, що неможливо сказати про підписаний трудовий договір (контракт) між роботодавцем та іноземним громадянином, який був надісланий до центру зайнятості 02.11.2020, та в якому порушено вимоги частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI, позаяк встановлено заробітну плату менше десяти мінімальних заробітних плат, при цьому, заробітну плату визначено не у гривні, а сума 590 євро не відповідає розміру десяти мінімальних заробітних плат в гривневому еквіваленті.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від учасників справи не надходило.

Крім того, учасники справи не зверталися із клопотаннями про розгляд справи в судовому засіданні, оформленими відповідно до вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд звертає увагу, що за змістом статті 162 КАС України у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, позаяк заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Відтак, заявлене у відзиві на позовну заяву клопотання про розгляд справи за участю учасників справи не підлягало судом вирішенню по суті.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 КАС України дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, з урахуванням строків, визначених статтею 258 КАС України.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 30.07.2020 ТзОВ «ЛБУ» звернулося до Волинського ОЦЗ із заявою про отримання роботодавцем дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, у якій просило видати дозвіл на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на строк 1 рік на посаді «головний економіст», який є іноземним найманим працівником (а. с. 23), а до заяви було додано проект трудового договору (а. с. 24-26).

03.08.2020 Волинський ОЦЗ видав наказ № 517 «Про видачу дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого, за умови дотримання роботодавцем частини другої статті 42-4 Закону № 5967-VI, видано ТзОВ «ЛБУ» дозвіл на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на посаді «головний економіст» строком на один рік (а. с. 27).

02.11.2020 до Волинського ОЦЗ надійшов лист ТзОВ «ЛБУ», яким на виконання частини четвертої статті 42-7 Закону № 5967-VI, надано засвідчену копію трудового договору (контракту), укладеного 26.10.2020 між позивачем та громадянином ФРН ОСОБА_2 , із зазначенням у вказаному листі, що контракт укладено з урахуванням листа Мінекономіки від 23.09.2020, де серед іншого вказано: «оплата праці в цих випадках, у тому числі для іноземців та осіб без громадянства, праця яких застосовується згідно отриманих дозволів, проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку» (а. с. 28-36).

03.11.2020 Волинський ОЦЗ видав наказ № 675 «Про скасування дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого на підставі статті 42-10 Закону № 5967-VI: скасовано ТзОВ «ЛБУ» дозвіл № 1135, виданий 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на посаді «головний економіст» (пункт 1); вважати таким, що втратив чинність пункт 1 наказу Волинського ОЦЗ від 03.08.2020 № 517 «Про видачу дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства» (пункт 2) (а. с. 37).

Листом від 04.11.2020 № 2757/20 відповідач повідомив позивача про прийняття наказу від 03.11.2020 № 675 про скасування дозволу № 1135, виданого 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на посаді «головний економіст», на підставі пунктів 4, 6 частини другої статті 42-10 Закону № 5967-VI.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із частиною першої статті 42 Закону № 5967-VI роботодавці мають право на застосування праці іноземців та осіб без громадянства на території України на підставі дозволу, що видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Відповідно до частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI роботодавець може отримати дозвіл, за умови виплати заробітної плати у розмірі не менш як: п`ять мінімальних заробітних плат - іноземцям та особам без громадянства - найманим працівникам у громадських об`єднаннях, благодійних організаціях та закладах освіти, визначених у статтях 34, 36, 37, 39, 41, 43, 48 Закону України «Про освіту»; десять мінімальних заробітних плат - для всіх інших категорій найманих працівників.

За правилами пунктів 1 - 4 частини першої статті 42-2 Закону № 5967-VI для отримання дозволу роботодавець подає до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, такі документи: 1) заява за формою, встановленою Кабінетом Міністрів України, в якій роботодавець підтверджує, що посада, на якій застосовуватиметься праця іноземця або особи без громадянства, відповідно до законів України не пов`язана з належністю до громадянства України і не потребує надання допуску до державної таємниці; 2) копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними разом з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку; 3) кольорова фотокартка іноземця або особи без громадянства розміром 3,5 x 4,5 сантиметра; 4) копія проекту трудового договору (контракту) з іноземцем або особою без громадянства, посвідчена роботодавцем.

Пунктом 4 частини першої статті 42-3 Закону № 5967-VI визначено, що дозвіл видається на строк: дії трудового договору (контракту), але не більш як на один рік - для всіх інших іноземних найманих працівників.

Згідно із частиною третьою статті 42-7 Закону № 5967-VI у разі відсутності підстав, передбачених частиною третьою статті 42-8 цього Закону, територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, приймає рішення про видачу або продовження дії, або внесення змін до дозволу у строки, встановлені статтею 42-6 цього Закону, та протягом двох робочих днів надсилає роботодавцю копію цього рішення поштою з повідомленням про вручення та електронною поштою із зазначенням платіжних реквізитів для внесення плати (у разі прийняття рішення про видачу або продовження дії дозволу), а також розміщує на офіційному веб-сайті територіального органу державної служби зайнятості інформацію про прийняте рішення та платіжні реквізити для внесення плати.

Відповідно до частини четвертої статті 42-7 Закону № 5967-VI роботодавець зобов`язаний укласти з іноземцем чи особою без громадянства трудовий договір (контракт) не пізніш як за 90 календарних днів з дати видачі дозволу та у десятиденний строк після укладення трудового договору (контракту) надати його копію, засвідчену роботодавцем, територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Пунктами 4, 6 частини другої статті 42-8 Закону № 5967-VI передбачено, що територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, скасовує виданий дозвіл у разі: виявлення недостовірності даних у поданих роботодавцем документах, яка не могла бути виявлена під час розгляду заяви; встановлення факту застосування праці іноземця або особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що визначені дозволом, або іншим роботодавцем (крім роботи за сумісництвом відповідно до абзацу другого частини другої статті 42 цього Закону та суміщення посад відповідно до частини третьої статті 42 цього Закону).

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2020 Волинський ОЦЗ видав наказ № 675 «Про скасування дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства», яким скасував ТзОВ «ЛБУ» дозвіл № 1135, виданий 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на посаді «головний економіст», з підстав, передбачених пунктами 4, 6 частини другої статті 42-8 Закону № 5967-VI.

При цьому, відповідач виходив з того, що у проекті трудового договору (який був поданий до заяви ТзОВ «ЛБУ» від 30.07.2020 про отримання роботодавцем дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, та за результатами якого наказом від 03.08.2020 № 517 було видано дозвіл на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 строком на 1 рік) були визначені одні умови оплати праці та з дотриманням вимог законодавства (а саме, посадовий оклад було визначено у розмірі 47230,00 грн., що становить не менше десять мінімальних заробітних плат), у той час як у фактично укладеному трудовому договорі від 26.10.2020 розмір оплати праці був визначений в іншому, меншому розмірі та з порушенням вимог законодавства (а саме, пунктом 4.1 контракту посадовий оклад визначено в сумі 590 євро, що менше десяти мінімальних заробітних плат, та, крім того, розмір заробітної плати визначено у євро, а не у гривнях).

Згідно із частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 8 КЗпП України трудові відносини громадян України, які працюють за її межами, а також трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях України, регулюються відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».

За приписами частини першої статті 52 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-IV до трудових відносин застосовується право держави, у якій виконується робота, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно із частинами першою - третьою статті 56 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Отже, законодавством України передбачено право роботодавців застосувати працю іноземців на території України не лише на умовах повного робочого часу, а також і на умовах неповного робочого часу (неповний робочий день або неповний робочий тиждень) із оплатою праці, яка провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Разом з тим, на думку суду, при укладанні трудового договору з іноземцем або особою без громадянства, за умовами якого встановлено неповний робочий день або неповний робочий тиждень, відповідно до статті 56 КЗпП України, оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку, але з обов`язковим урахуванням вимог частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI.

Суд звертає увагу, що лист Мінекономіки від 23.09.2020 № 3511-06/57926-07, на який покликається позивач у своєму позові (а. с. 6-7), не містить вказівку про те, що положення частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI не повинні враховуватися у випадку застосування праці іноземців на території України на умовах неповного робочого часу.

Пунктом 2 частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI чітко визначено, що роботодавець може отримати дозвіл, за умови виплати заробітної плати у розмірі не менш як десять мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень.

Суд звертає увагу, що пунктом 3.1 контракту, укладеного 26.10.2020 між ТзОВ «ЛБУ» (роботодавець) та громадянином ФРН ОСОБА_2 (працівник), передбачено, що працівникові встановлюється режим роботи з неповним робочим часом - 4 години в день, вихідні дні: субота, неділя та святкові дні відповідно до чинного законодавства. Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 цього ж контракту працівнику встановлений щомісячний посадовий оклад до виплати у розмірі 590 євро; заробітна плата за поточний місяць виплачується працівникові в євро за фактично відпрацьований час (а. с. 31).

Тобто, умовами контракту, укладеного 26.10.2020 між ТзОВ «ЛБУ» та громадянином ОСОБА_4 , передбачено встановлення вказаному іноземцю режиму роботи з неповним робочим днем, що не суперечить чинному законодавству України.

Проте, встановлення вказаним контрактом щомісячного посадового окладу у розмірі 590 євро (що за курсом НБУ станом на 26.10.2020 становить 19793,91 грн.) суперечить приписам пункту 2 частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI, позаяк встановивши громадянину ОСОБА_5 режим роботи з неповним робочим днем та визначивши, що заробітна плата за поточний місяць виплачується працівникові в євро саме за фактично відпрацьований час, позивач визначив розмір заробітної плати без застосування пропорційності до визначеного пунктом 2 частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI мінімального розміру, нижче якого не може виплачуватися заробітна плата (не менш як десять мінімальних заробітних плат).

Отже, суд встановив, що умови оплати праці, які були визначені у проекті трудового договору та у фактично укладеному контракті від 26.10.2020, відрізняються, при цьому, не лише сумою, а й валютою.

Так, пунктами 4.1, 4.2 контракту, укладеного 26.10.2020 між ТзОВ «ЛБУ» та громадянином ОСОБА_4 , визначений щомісячний посадовий оклад у розмірі 590 євро та виплата заробітної плати за поточний місяць саме в євро (а. с. 31).

Суд додатково звертає увагу, що згідно із частиною першою статті 23 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов`язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473-VIII гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Отже, визначення умовами контракту від 26.10.2020 розміру заробітної плати та факт її виплати саме у євро, а не у гривнях, не відповідає вказаним нормативно-правовим актам.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 42-1 Закону № 5967-VI вимоги до мінімальної заробітної плати не застосовуються у разі отримання дозволу на застосування праці осіб, зазначених у частині другій цієї статті.

Згідно із частиною другою статті 42-1 Закону № 5967-VI особливими категоріями іноземців та осіб без громадянства, які претендують на працевлаштування в Україні, є: 1) іноземні високооплачувані професіонали; 2) засновники та/або учасники, та/або бенефіціари (контролери) юридичної особи, створеної в Україні; 3) випускники університетів, що входять до першої сотні у світових рейтингах університетів, відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України; 4) іноземні працівники творчих професій; 5) іноземні ІТ-професіонали.

В матеріалах справи відсутні докази, що громадянин ОСОБА_6 відноситься до особливої категорії іноземців в розумінні частини другої статті 42-1 Закону № 5967-VI, відносно яких не застосовуються вимоги до мінімальної заробітної плати у разі отримання дозволу на застосування їх праці.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний у цій справі наказ Волинського ОЦЗ від 03.11.2020 № 675 «Про скасування дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства» (яким скасовано ТзОВ «ЛБУ» дозвіл № 1135, виданий 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_1 на посаді «головний економіст») прийнято правомірно, з підстав, передбачених пунктами 4, 6 частини другої статті 42-8 Закону № 5967-VI, та з дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про скасування вказаного наказу з підстав, викладених у позовній заяві, належить відмовити.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх