Справа № 580/5079/20
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року справа № 580/5079/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В. розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Медведівської сільської ради, в якому просить:

- визнати протиправним та нечинним нормативно-правовий акт Медведівської сільської ради № 23-16/VII від 16.09.2020 про резервування земель на майбутні часи для учасників АТО, бойових дій та мобілізованих з числа жителів сел Медведівка та Івківці Медведівської сільської ради за рахунок земельної ділянки із земель запасу з кадастровим номером :01:002:1103;

- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт Медведівської сільської ради № 23-17/ VII від 16.09.2020 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" (далі: Дозвіл) орієнтованою площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки із земель запасу з кадастровим номером :01:002:1103;

- зобов`язати Медведівську сільську раду Чигиринського району Черкаської області прийняти на наступній після вступу рішення суду в законну силу сесії рішення про надання ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" (далі: Дозвіл) орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки із земель запасу з кадастровим номером :01:002:1103, що належить Медведівській об`єднаній територіальній громаді на праві комунальної власності.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що таке невизначене за юридичним змістом поняття як «резервування» на невизначене у строках майбутнє землі для окремих категорій громадян відсутнє, навіть, у розпорядженні КМ №898-р, відсутнє таке поняття і у Земельному кодексі України, на який, як на законну підставу відмови у наданні позивачу дозволу, посилається відповідач у рішенні № 23-17/VII від 16.09.2020.

Незаконність рішення відповідача № 23-16/VII від 16.09.2020 про резервування землі придає ще й та обставина, що, посилаючись на розпорядження КМ № 898-р, Медведівська сільська рада поширила пільгу учасників АТО та сім`ям загиблих учасників АТО на інші категорії громадян, а саме: на учасників бойових дій та мобілізованих жителів сіл Медведівка та Івківці, які у зазначеному розпорядженні взагалі не згадуються. Перевищення повноважень органу місцевого самоврядування у цьому випадку полягають ще і в тому, що за Земельним кодексом України - як більш вищою за розпорядження КМ нормою законодавства, право на безоплатну приватизацію землі громадянами не залежить від їх міста проживання, або міста покликання на військову службу.

Також позивач стверджує, що відповідач безпідставно відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у користування земельної ділянки. Позивач надав усі необхідні документи, які передбачені вимогами закону, натомість отримав рішення про відмову в наданні дозволу.

Позивач вважає, що викладені в рішенні відповідача підстави для відмови в наданні дозволу не передбачені вимогами закону, тому просить суд зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку відповідного проекту землеустрою.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив проти позову, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішеннями Медведівської сільської ради № 16 від 24.06.1997 та від 28 травня 1998 року земельну ділянку, на частину приватизації котрої подав позивач розподілено та передано в користування під городи громадянам села Медведівка. Станом на 1997 та 1998 роки земельні ділянки передавались в користування громадянам саме на підставі рішення. Громадяни продовжують користуватись виділеними в користування земельними ділянками по теперішній час, а зазначені вище рішення не скасовані.

Відповідач стверджує, що заявлене позивачем цільове призначення земельної ділянки не відповідає цільовому призначенню земельної ділянки на яку претендує позивач. Медведівською сільською радою станом на 10 липня 2020 року (день звернення позивача) та станом на 29 грудня 2020 року не приймалось рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1103.

Також відповідач зазначив, що позивач звернувся з заявою про отримання земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства 10 липня 2020 року. До цього часу до сільської ради з заявами про отримання земельних ділянок площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за період з 18 листопада 2019 року по 10 липня 2020 року звернулось 13 учасників антитерористичної операції, котрі є жителями, в тому числі, сіл Медведівки та Головківки, які входять до Медведівської об`єднаної територіальної громади.

На підстав наведеного відповідач вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, вказавши про їх безпідставність та наполягав на задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач 10.07.2020 звернувся до Медведівської сільської ради із заявою від 06.07.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки із земель запасу з кадастровим номером :01:002:1103, загальною площею 32,6 га.

До заяви позивач додав викопіювання бажаного місця розташування земельної ділянки з кадастрової карти України.

Рішенням №23-16/VII від 16.09.2020 відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу, пославшись на попереднє рішення цієї ж сесії №23-16/VII від 16.09.2020, яким земельна ділянка загальною площею 32,6 га, кадастровий номер :01:002:1103, зарезервована для учасників антитерористичної операції з числа учасників бойових дій (АТО, ООС) та мобілізованих жителів с. Медведівка та с. Івківці Медведівської сільської ради.

Як вбачається зі змісту рішення №23-16/VII від 16.09.2020 «Про резервування земельних ділянок для учасників антитерористичної операції з числа учасників бойових дій (АТО, ООС) та мобілізованих жителів с. Медведівка та с. Івківці Медведівської сільської ради» органом місцевого самоврядування вирішено зарезервувати земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:1103, загальною площею 32,6 га, для учасників антитерористичної операції з числа учасників бойових дій (АТО, ООС) та мобілізованих жителів с. Медведівка та с. Івківці Медведівської сільської ради, із земель комунальної власності (землі запасу) за межами населених пунктів Медведівської сільської ради для надання їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Дане рішення відповідач прийняв посилаючись на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 №898-р.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 123 ЗК України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведених правових норм Земельного кодексу України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Виходячи з аналізу вказаних законодавчих положень, суд приходить до висновку, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Позивач при зверненні до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, подав всі необхідні та належні документи, передбачені нормами Земельного кодексу України.

Викладене в оскарженому рішенні № 23-16/VII від 16.09.2020 твердження про відмову наданні дозволу позивачу з підстав резервування земельних ділянок, суд вважає необґрунтованим, оскільки вказана підстава не передбачена нормами Земельного кодексу України для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Більш того, Земельним кодексом України не визначено право органів місцевого самоврядування обмежувати право на отримання земельної ділянки за визначеним місцем проживання.

Викладені у відзиві доводи щодо неналежного цільового призначення земельної ділянки та передачу її в користування громадянам під городництво судом відхиляються, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Земельним кодексом України передбачено механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови в цьому, а тому відповідач не мав право відмовляти позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність за наявності поданих та перевірених судом документів, що є підставою для скасування рішення №23-17/ VII від 16.09.2020 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Щодо вимог позивача про скасування рішення №23-16/VII від 16.09.2020 «Про резервування земельних ділянок для учасників антитерористичної операції з числа учасників бойових дій (АТО, ООС) та мобілізованих жителів с. Медведівка та с. Івківці Медведівської сільської ради», суд зазначає, що із аналізу статей 118, 122 Земельного кодексу України вбачається, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що резервування земельних ділянок не означає позитивного рішення про передачу їх у власність іншим особам, так само і не є підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, тому в спірних правовідносинах вищевказане рішення не порушує прав позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача вчинити певні дії суд зазначає, що в силу п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Повноваження суду щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, прямо передбачені в ч. 3 ст. 245 КАС України.

В рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, в тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Суд зазначає, що не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Такі дії суду виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, для відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути питання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з задоволенням двох позовних вимог із трьох заявлених, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1681,60 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Медведівської сільської ради №23-17/VII від 16.09.2020 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки із земель запасу з кадастровим номером :01:002:1103.

Зобов`язати Медведівську сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.07.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки із земель запасу з кадастровим номером :01:002:1103, без застосування рішення №23-16/VII від 16.09.2020 «Про резервування земельних ділянок для учасників антитерористичної операції з числа учасників бойових дій (АТО, ООС) та мобілізованих жителів с. Медведівка та с. Івківці Медведівської сільської ради», та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Медведівської сільської ради (20930, Черкаська обл., Чигиринський район, село Медведівка, вулиця Б. Хмельницького, 44В, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одну) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко