Справа № 160/1179/21
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2021 року Справа № 160/1179/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №2-4620 було стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.03.2006 року та до досягнення дитиною повноліття, на виконання якого 01.03.2006 року було видано виконавчий лист №2-4620. Постанова про накладання штрафу від 01.06.2020 року у ВП №14948876 державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Скакун І.О. є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки винесена передчасно на підставі абзацу 3 частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка набрала законної сили 28.08.2018 року. Відповідач у спірній постанові зазначив, що заборгованість позивача зі сплати аліментів становить понад 3 роки, однак з 28.08.2018 року по 01.06.2020 року минуло лише 1 рік 10 місяців.
Ухвалою суду від 26.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з призначенням судового засідання на 02.02.2021 року в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України; відповідача зобов`язано до 01.02.2021 року надати до суду: докази вручення позивачу оскаржуваної постанови; матеріали виконавчого провадження №14948876 (для огляду в судовому засіданні); докази ознайомлення позивача з матеріалами виконавчого провадження №14948876.
01.02.2021 року від представника відповідача засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що у Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться на виконанні справа про стягнення відповідно до виконавчого листа №2-4620 від 01.03.2006 р. Нікопольського міськрайонного суду на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 аліментів в розмірі ј ч. на утримання дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення дитиною повноліття. 22.03.2008 року відкрито виконавче провадження та відповідачем вчиняють дії щодо примусового виконання виконавчого документу. Боржнику неодноразово направлялась інформація про хід виконання справи, про вчинення виконавчих дій, про винесення постанов по справі, в тому числі про стягнення з боржника штрафу. Відповідно до наказу від 13.03.2020 року №194/7 скасовано проведення особистих прийомів, внаслідок чого державним виконавцем передано постанову боржнику через охоронця нарочно без фіксації.
01.02.2021 року від представника позивача засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.
В судове засідання 02.02.2021 року позивач та представники сторін не з`явились; про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином.
Враховуючи неявку учасників справи, керуючись частинами 1 та 9 статті 205, частиною 4 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду справи в порядку письмового провадження, про що 02.02.2021 року постановлена відповідна ухвала.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
З матеріалів справи встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №2-4620 було стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.03.2006 року та до досягнення дитиною повноліття.
На виконання рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області було видано виконавчий лист №2-4620 від 01.03.2006 року.
Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу ДВС Чайковським Д.О. від 14.07.2008 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2006 року №2-4620 про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Вирішуючи справу по суті, суд керується наступним.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (далі - Закон № 1404-VІІІ) окреслено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За нормами частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону № 1404-VІІІ, зокрема частиною першою цієї статті передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ).
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина четверта статті 18 Закону № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 71 Закону № 1404-VІІІ порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. (частина 4 статті 71 Закону № 1404-VІІІ).
Частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ, доповненою згідно із Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належну утримання» (далі Закон № 2475-VIII), передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Вказані зміни до частини 14 статті 71 Закону №1404-VІІІ набрали чинності 28.08.2018 року.
Тобто, законодавцем введена у частині 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ штрафна фінансова санкція за невиконання боржником своїх обов`язків протягом певного проміжку часу: від одного до трьох років, а отже таке формулювання змін у наведену норму Закону передбачає триваюче правопорушення.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Суд звертає увагу на те, що законодавець прямо пов`язує склад правопорушення з невиконанням боржником своїх обов`язків протягом тих періодів, які зазначені в частині 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ, а тому з врахуванням вимог статті 58 Конституції України, необхідною умовою притягнення до відповідальності за частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ є те, що перебіг вказаних строків, повинен відбуватися вже після набрання чинності змін до частини 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ, тобто після 28.08.2018 року.
На підтвердження такої позиції у Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).
Надання зворотної сили законам, які передбачають розширення змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина чи звільнення їх від певних обов`язків, не може підірвати впевненість людей у стабільності свого правового становища.
Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Оскільки Закон № 2475-VIII у розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» не містить чіткого положення про застосування нового виду відповідальності (сплата штрафу за частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VIII) щодо триваючих правовідносин, зокрема, наявності боргу зі сплати аліментів до 28.08.2018 року, суд приходить до висновку, що новий вид відповідальності підлягає застосуванню до правовідносин, які продовжують існувати після набрання чинності Законом № 2475-VIII.
Враховуючи те, що з моменту набрання чинності Закону № 2475-VIII і до моменту застосування державним виконавцем штрафу у розмірі 50% не пройшло строку передбаченого абзацом 3 частини 14 статті 71 Закону № 1404-VIII штраф на підставі вказаної статті станом на 01.06.2020 року відповідачем не міг бути застосований.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки державний виконавець діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду не понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду.
Представником позивача заявлено в позовній заяві клопотання про покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
До матеріалів справи долучено копію договору №30/2021 від 21.01.2021 року про надання правової допомоги укладеного між АДВОКАТСЬКИМ БЮРО ШАШЛИКОВ ТА ПАРТНЕРИ в особі керівника бюро - адвоката Шашликова Д.Г., який діє на підставі Статуту та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3661 від 12.03.2018 року та позивачем.
Відповідно до акту про надання правової допомоги від 21.01.2021 року ОСОБА_1 надані послуги з підготовки позовної заяви про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Нікопольського міськрайонного ВДВС від 01.06.2020 року про накладання штрафу. Загальна сума наданої правової допомоги склала 1500 грн.
В частині необхідності надання суду доказів на підтвердження проведеної оплати витрат на правничу допомогу суд враховує висновки, що викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн. є співмірною та відповідає принципу розумності.
У зв`язку із викладеним, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) .
На підставі викладеного, керуючись статями 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Стягнути з Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар