Справа № 640/7029/20
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2021 року м. Київ № 640/7029/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 громадянина Ісламської Республіки Афганістан
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області; Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України та/або відповідач-1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області (далі - відповідач-2 та/або ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київської області) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області №653 від 26.09.2019 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №23-20 від 06.03.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти та повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішення прийнятті відповідачами є протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню. Так, зокрема, позивач стверджує, що відповідачі дослідили інформацію щодо країни походження останнього формально та вказує про наявність у нього об`єктивної загрози бути підданим переслідуванням зі сторони Талібан, а влада Афганістану не може забезпечити йому захист від систематичного порушення прав людини.

Представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про правомірність прийнятих рішень та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову в цілому. Зокрема, представник ДМС України посилається на наявність рішення у справі №826/14726/16 та вказує, що існують суттєві сумніви у правдивості тверджень позивача через встановленні невідповідності у повідомлених ним фактах. Окрім того, представник відповідача-1 зазначає, що обставини повідомленні позивачем під час повторного звернення, а саме щодо побоювання повертатися до Афганістану через конфлікт між родинами не містить жодних підтверджень та не являється нововиявленою, оскільки така проблема існувала і при первинному зверненні та оскарженні рішення Державної міграційної служби України в судовому порядку.

Представником відповідача-2 подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про правомірність прийнятого ним рішення та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову, зокрема наводить аналогічну позицію, викладену представником Державної міграційної служи. Також представником відповідача-2 подано копію матеріалів особової справи позивача.

Представником позивача подано відповідь на відзив, де зазначено, що з моменту подання останньої заяви змінилась ситуація в країні походження, що суттєво вплинуло на життєві обставини позивача і унеможливлює його повернення до Афганістану.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.09.2019 року громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява від 26.09.2019 року).

За наслідком розгляду вказаної заяви відповідачем-2 складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому серед іншого вказано про наступні обставини: «Інформація, яку наводить ОСОБА_1 під час свого звернення від 26.09.2019 щодо його побоювань повертатися до Афганістану через погрози його родині від колишнього чоловіка його сестри не містить жодних підтверджень та не вважається ЦМУ ДМС нововиявленою, оскільки на момент звернення із заявою від 16.11.2015, проведення співбесіди 04.12.2015, оскарження рішення ДМС у судовому порядку вказана проблема вже існувала та у разі наявності реальної загрози у Афганістані у зв`язку з цією обставиною він міг би про неї повідомити під час розгляду попереднього звернення.

Крім того, вказана обставина суперечить матеріалам його попереднього звернення, (заява від 16.11.2015) у якому він зазначав, що його родину вбили таліби і відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.11.2015, родичі у нього відсутні.

Варто зазначити, що у судовому порядку вже було встановлено, що шукач захисту не надав достовірних та обґрунтованих фактів щодо його особистого переслідування, погроз та загроз його життю у країні походження.

Більш того, під час оскарження вищевказаного рішення ДМС заявник мав змогу викласти обставини які на його думку є нововиявленими у контексті його попередньої заяви, оскільки об`єктивних перешкод для цього він не мав.

Таким чином, органами ДМС та судом було визначено відсутність загрози для заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.».

На підставі вказано висновку, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області прийнято наказ від 26.09.2019 №653 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмолено громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - оскаржуване рішення №1).

Не погоджуючись зі спірним рішенням позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України, за наслідком розгляду якої рішенням Державної міграційної служби України №23-20 від 06.03.2020 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2).

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 вказаного закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI).

У відповідності до частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Між тим, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI).

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у разі:

- заявник видає себе за іншу особу;

- заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.11.2015 №403.

02.02.2016 спеціалістами Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві складено акт про неявку громадянина Афганістану ОСОБА_1 на співбесіду, запрошення на яку отримано заявником під особистий підпис 04.12.2015.

04.07.2016 спеціалістами Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві складено акт про неявку громадянина Афганістану ОСОБА_1 на співбесіду, запрошення на яку отримано заявником під особистий підпис 16.04.2016.

08.08.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві підготовлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 .

22.08.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 433-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю стосовно заявника умов, передбачених підпунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

16.09.2016 позивачем отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 13.09.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2017 у справі №826/14726/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018, постановою Верховного Суду від 26.06.2019, відмовлено громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №433-16 від 22.08.2016 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зазначеній постанові вказано про наступні обставини: «Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що позивачем не повідомлено обставин, які можуть бути підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками: расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичних поглядів.

Позивач не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані.

Також позивач не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки серед повідомлених ним обставин відсутні умови, передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлені позивачем обставини стосовно арешту його батьком особи, яка належить до угрупування «Талібан», та переслідування родини заявника представниками вказаного угрупування мали місце до 2012 року чи у 2012 р. та на даний момент втратили актуальність. При цьому, позивач не заслуговує цілковитої довіри, оскільки він двічі не являвся до органу міграційної служби на співбесіди, у нього відсутній будь-який документ, який може посвідчувати особу. В Україну прибув ще у 2012 році та перебував на її території нелегально (із заперечень відповідача встановлено, що у 2012 році за заявою ОСОБА_1 було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем, за наслідком чого мав залишити територію України ще у 2012 р.). В той же час, з матеріалів особової справи встановлено, що позивач літаком з Афганістану прибув до Російської Федерації, після чого нелегально потрапив на територію України, що дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні. Разом з тим, позивач, на момент виникнення повідомлених ним обставин у країні, до громадянства якої він належить, не скористався альтернативою внутрішнього переміщення. При цьому, суд критично ставиться до посилань позивача на обставини із загальнодоступних засобів масової інформації, зокрема з мережі Інтернет, оскільки наведена в них інформація носить загальний характер та не стосується конкретно позивача.».

У відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням положень суд приходить до висновку, що відсутність обставин встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI щодо позивача встановлено судовим рішенням в межах адміністративної справи №826/14726/16 та не потребують доказуванню при вирішенні даної адміністративної справи.

Між тим, досліджуючи наявність чи відсутність зміни умов для визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд вкаже наступне.

Позивачем у заяві-анкеті від 26.09.2019 року вказано про те, що він хоче повідомити про нові обставини щодо страху свого повернення в Афганістан, про які раніше він не розказував. У заяві-анкеті від 26.09.2019 року позивач повідомляє, що у нього є сестра, її звати ОСОБА_2 , її видали заміж за чоловіка, який є пашутом, а його сім`я - таджиками. Через декілька місяців батько чоловіка сестри позивача почав вимагати від сім`ї позивача підкорятися їм, через що сестра розірвала із ним відносини. Через це родина її чоловіка дуже розлютилася на неї і після чого між родинами стався конфлікт, в результаті чого позивача було поранено. Як результат чоловік сестри позивача звинуватив його у цьому конфлікті та почав дуже сильно погрожувати позивачеві. Ця ситуація змусила позивача покинути країну, у нього нічого не залишилось в Афганістані, в Україні своя сім`я. Також, у заяві-анкеті позивач вказує, що у його країні загострився військовий конфлікт, що погіршує ситуацію щодо безпеки проживання кожного дня та унеможливлює повернення в Афганістан. Як зазначає позивач, у разі його повернення його та його сім`ю можуть вбити в умовах конфлікту.

Аналіз змісту заяви-анкети позивача від 26.09.2019 року дає суду підстави дійти до висновку, що його побоювання обґрунтовані двома аспектами:

- родинний конфлікт;

- військовий конфлікт.

Суд проаналізувавши матеріли особової справи позивача звертає увагу на те, що у заяві-анкеті від 16.11.2015 року позивач вказує про відсутність у нього сім`ї, що його сім`ю вбито талібами. Натомість у заяві-анкеті від 26.09.2019 року позивач вже зазначає про наявність у нього сестри, що ставить під сумнів достовірність його доводів в цій частині. Суд наголошує, що вказаний родинний конфлікт, з урахуванням мотивів викладених позивачем у заяві-анкеті від 26.09.2019 року був причиною його виїзду з країни походження, однак у позовній заяві не наведено жодного обгрунтування причин не зазначення таких доводів під час первинної подачі відповідної заяви. З урахуванням наведеного, суд погоджується із відповідачами, що вказана обставина не може бути нововиявленою.

Разом з тим, суд зазначає, що у ст. 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Европейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЕС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно ст.35; країна, яка не є членом ЕС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно ст.38; заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Суд також враховує, що відповідно до п. (36, 40) Директиви Європейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЕС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обґрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він / вона не надасть серйозних доказів зворотного.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що у заяві-анкеті від 26.09.2019 року позивачем не наведено достовірних нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернення до Афганістану, які б можливо було кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності.

В той же час, суд враховує складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, що є загальновідомим фактом, який підтверджений міжнародним товариством, однак, це не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не було доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи наведене вище суд приходить довисновку, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області №653 від 26.09.2019 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та таким, що прийнятий відповідачем-2 в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

Таким чином позовні вимоги позивача заявлені до Державної міграційної служби України також задоволенню не підлягають, з огляду на їх похідний характер.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відповідність спірних рішень, критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4-а, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева