Справа № 380/2272/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2272/20 пров. № А/857/14412/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

представника позивача Золотухіна О.О.,

представника відповідача Ган Х.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року (прийняте у м. Львові суддями Костецьким Н.В., Брильовським Р.М., Кухар Н.А.; складене у повному обсязі 13 жовтня 2020 року) в справі № 380/2272/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України (далі - КМ України) щодо неналежного розгляду його звернення від 02.01.2020 протиправною;

- зобов?язати КМ України розглянути його звернення від 02.01.2020 у відповідності із Законом України «Про звернення громадян» та надати письмову відповідь.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він звернувся до КМ України з клопотанням в порядку Закону України «Про звернення громадян» про надання інформації щодо досвіду правозахисної діяльності або досвіду із захисту державної мови Уповноваженої із захисту державної мови ОСОБА_2 . Натомість він отримав відповідь від Міністерства культури, молоді та спорту України про те, що їм скероване його звернення та одночасно його повідомлено, що Уповноважена із захисту державної мови не є в їхньому підпорядкуванні. Вважає, що він звернувся до належного розпорядника інформації, оскільки саме КМ України прийняв на роботу Уповноваженого із захисту державної мови та має володіти інформацією, яка є обов?язковою умовою для прийняття (затвердження кандидатури) Уповноваженого.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив КМ України, який вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним на необґрунтованим; прийняте за неправильного встановлення обставин справи та з порушенням норм матеріального права, що має своїм наслідком скасування його судом апеляційної інстанції. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до Регламенту КМ України документи з питань, вирішення яких не належить до компетенції КМ України, Секретаріат КМ України надсилає протягом п?яти днів у встановленому порядку відповідним державним органам за належністю. Він також забезпечує відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» розгляд та надання відповідей на запити, які надходять до КМ України. Також Уповноважений із захисту державної мови здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб, а кандидатуру ОСОБА_3 на вказану посаду внесло на розгляд КМ України Міністерство культури, молоді та спорту України, тому направлення до нього листа позивача є правомірним, а позовні вимоги - безпідставними та необґрунтованими. КМ України лише затвердив кандидатуру ОСОБА_3 на вказану посаду, тобто він є суб?єктом призначення Уповноваженого на посаду, а не роботодавцем.

ОСОБА_1 подав відзив на вказану апеляційну скаргу, у якому вказав, що покликання апелянта є безпідставними, оскільки саме КМ України володіє інформацією про те, чи має Уповноважена із захисту державної мови ОСОБА_3 досвід правозахисної діяльності або досвід із захисту державної мови, коли він здійснювався, а також який саме досвід. Оскільки саме розпорядженням КМ України ОСОБА_3 призначено на посаду Уповноваженої із захисту державної мови, то саме КМ України має бути відомо де зберігаються документи подання цієї особи та її особова картка. Посилання апелянта на те, що він не є роботодавцем Уповноваженого є дивними, оскільки саме він прийняв його на роботу своїм розпорядженням та саме йому має бути відомо хто тоді є його роботодавцем. Заперечуючи проти позову, апелянт жодним чином не обґрунтовує скерування звернення позивача до Мінкульту та не надає жодних доказів таких дій як результату розгляду звернення позивача, а також не ставив питання про залучення Мінкульту до справи відповідачем, оскільки саме КМ України визначив такий як належний орган для розгляд звернення; однак ніяк не реагує на відповідь Мінкульту, де останній зазначає, що він не може бути належним органом для розгляду звернення. Оскільки саме КМ України розглядає кандидатури на посаду Уповноваженого та ухвалює рішення щодо призначення на цю посаду, він володіє інформацією щодо досвіду правозахисної діяльності або досвід із захисту державної мови Уповноваженої із захисту державної мови. Тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов??язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40 Конституції України).

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію», відповідно до статтей 1, 5 якого інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом (частина перша статті 7 вказаного Закону).

Також статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об?єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов?язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 7 цього Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов?язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об?єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п?яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п?ятнадцяти днів від дня їх отримання (стаття 20 Закону України «Про звернення громадян»).

Як встановлено судом, 02.01.2020 ОСОБА_1 скерував КМ України клопотання, у якому просив надати інформацію про те, чи має Уповноважена із захисту державної мови п. Тетяна Монахова досвід правозахисної діяльності або досвід із захисту державної мови, коли він здійснювався, а також який саме досвід, оскільки відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» кандидатом на посаду Уповноваженого може бути рекомендовано громадянина України віком не молодше 35 років на день подання, який має вищу освіту, володіє державною мовою та англійською мовою, має досвід правозахисної діяльності або досвід діяльності із захисту державної мови та здатний за своїми діловими і моральними якостями, освітнім і професійним рівнями виконувати відповідні посадові обов`язки.

Листом від 12.02.2020 № 373/Л-399/20/3.6.1 «Щодо діяльності Уповноваженого із захисту державної мови» Міністерство культури, молоді та спорту України повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до листів Секретаріату КМ України від 21.01.2020 № 41-Л-001213/13 та № 41-Л-001246/13, Міністерство культури, молоді та спорту України в межах компетенції розглянуло лист № Л-399/20 від 23.01.2020 щодо діяльності Уповноваженого із захисту державної мови.

Згідно пункту 3 статті 49 розділу VIII Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» Уповноважений із захисту державної мови здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. У зв`язку з цим, Уповноважений із захисту державної мови є повністю самостійною інституцією та не перебуває у підрярядкуванні інших державних органів, у тому числі Міністерства культури, молоді та спорту України.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із бездіяльністю КМ України щодо неналежного розгляду звернення від 02.01.2020, звернувся до суду з цим позовом.

Частиною першою статті 49 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» визначено, що з метою сприяння функціонуванню української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим Законом, на всій території України діє Уповноважений із захисту державної мови (далі - Уповноважений).

Відповідно до статті 50 цього Закону, яка визначає процедуру призначення та звільнення Уповноваженого із захисту державної мови, Уповноваженого призначає на посаду та звільняє з посади Кабінет Міністрів України.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, керівник центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, та керівник центрального органу виконавчої влади у сфері державної мовної політики подають Кабінету Міністрів України по одній кандидатурі на посаду Уповноваженого.

Кандидатом на посаду Уповноваженого може бути рекомендовано громадянина України віком не молодше 35 років на день подання, який має вищу освіту, володіє державною мовою та англійською мовою, має досвід правозахисної діяльності або досвід діяльності із захисту державної мови та здатний за своїми діловими і моральними якостями, освітнім і професійним рівнями виконувати відповідні посадові обов`язки.

Кабінет Міністрів України розглядає всі кандидатури на посаду Уповноваженого та ухвалює рішення щодо призначення на посаду Уповноваженого впродовж одного засідання.

Приймаючи рішення про задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, суд першої інстанції вказав, що розпорядженням КМ України від 27.11.2019 № 1136-р Про призначення ОСОБА_3 Уповноваженим із захисту державної мови ОСОБА_3 призначено Уповноваженим із захисту державної мови строком на п`ять років (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1136-2019-%D1%80#Text).

Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» встановлені вимоги щодо кандидата на посаду Уповноваженого, зокрема, щодо досвіду правозахисної діяльності або досвіду діяльності із захисту державної мови, а оскільки саме КМ України розглядає кандидатури на посаду Уповноваженого та ухвалює рішення щодо призначення на посаду Уповноваженого, КМ України володіє інформацією щодо досвіду правозахисної діяльності або досвід із захисту державної мови Уповноваженого із захисту державної мови.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернувся із клопотанням про надання інформації до належного органу державної влади, а відповідь на це клопотання надало Міністерство культури, молоді та спорту України (лист від 12.02.2020 № 373/Л-399/20/3.6.1 «Щодо діяльності Уповноваженого із захисту державної мови»), що, з урахуванням зазначеного вище, суперечить вимогам Закону України «Про звернення громадян», відповідач не дотримався визначеної законодавством процедури; допустив протиправну бездіяльність щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 02.01.2020, оскільки подане клопотання не розглянуто відповідачем у визначений законодавством термін та не була надана належна відповідь, що має наслідок визнання бездіяльності відповідача протиправною та його зобов?язання розглянути звернення ОСОБА_1 від 02.01.2020 у відповідності із Законом України «Про звернення громадян» та надання письмової відповіді.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч приписам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано до суду відповідних доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували правомірність своїх дій.

За вимогами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб?єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначені вище норми законодавства та встановлені у справі обставини суд дійшов висновку про те, що відповідні критерії відповідачем дотримані не були, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду та задоволення у зв?язку з цим позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними покликання апелянта на норми Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою КМ України від 18 липня 2007 р. № 950, оскільки клопотання позивач адресував саме Кабінету Міністрів України і від останнього чи Секретаріату Кабінету Міністрів України не надійшло жодної відповіді - як по суті запитуваних питань, в т.ч. і щодо відсутності запитуваної інформації та причин такої відсутності, чи про перенаправлення (скерування) клопотання до іншого органу, причин такого скерування тощо.

А доводи апелянта про те, що Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб (що також було вказано у відповіді Мінкульту) колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не мають жодного значення для правильності вирішення цієї справи, оскільки позивач не запитував у клопотанні жодної інформації, яка стосується діяльності Уповноваженого.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 380/2272/20 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В. Гуляк

Н.В. Ільчишин

Постанова складена у повному обсязі 05 лютого 2021 року.