Справа № 420/11668/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №194 від 09.10.2020 р. та зобов`язання розглянути заяву від 28.09.2020 р. щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Голового управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просив:

1. Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №194 від 09.10.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.09.2020 р. щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ІІ. Аргументи сторін.
(а) Позиція Позивача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

18.09.2020 р. позивач громадянин Кот-д`Івуар звернувся до відповідача за оформленням документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначив, що на даний час не може повернутися до країни громадського походження.

Наказом Головного управління №194 від 09.10.2020 р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає наказ №194 від 09.10.2020 р. незаконним, протиправним таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та належить до скасування.

(б) Позиція Відповідача
24.11.2020 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

В своєму адміністративному позові позивач посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадського походження. Будь-яких причин, що унеможливлює повернення позивача до Кот-Д`Івуар в адміністративному позові не зазначає.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадського походження вказано бажання отримання освіти на території України. Наразі позивач не бажає повертатись до країни громадської належності у зв`язку з висловленим побоюванням зазнати загрози та тиску з боку нині правлячої партії через обставини розшуку його дядька, який є членом опозиційної партії та майбутніх президентських виборів на Батьківщині

Однак, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

У свою чергу , задля з`ясування загального рівня правдоподібності обставин повідомлених позивачем ГУ ДМС України в Одеській області були проведені відповідні перевірки за установчими даними вищевказаних осіб, що були повідомлені позивачем.

Крім того, встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

ІІІ Процедура та рух справи
06.11.2020 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

03.12.2020 р. суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
Так, суд встановив, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Кот-д`Івуар, національність івуарієць, етнічна група малінке, за віросповіданням мусульманин , без визначено направлення (канонів релігії дотримується частково). Рідна мова малінке, також вільно володіє французькою мовою, володіє російською мовою на початковому рівні. За сімейним станом неодружений.

11.03.2018 р. позивач вибув з країни громадської належності авіарейсом Абіджан (Кот-д`Івуар) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна). 12.03.2018 р. позивач прибув до України, місце прибуття-міжнародний аеропорт «Одеса».

Позивач на території громадської належності протягом 2004-2009 рр. здобув повну середню освіту, після чого навчався в 2018 р. в Черкаському національному університеті ім. Б. Хмельницького на підготовчому факультеті (м. Черкаси, Україна), надалі протягом 2019-2020 рр. продовжив навчання в Одеській національній академії зв`язку (м. Одеса, Україна), проте навчання не закінчив.

Позивач був документований посвідками на тимчасове проживання серії ТР186757, ТР216204, остання з яких має бути вилучена у зв`язку з відрахуванням з ВНЗ.

Позивач на території нашої країни підробляв неофіційно на будівництві в 2019 р., з січня 2020 р. працює дистанційно менеджером продажів.

Щодо причини виїзду за межі Батьківщини, позивач зазначив що, його батьки та дядько були членами політичної опозиційної партії «Front populaire ivoirien».

Позивач не бажає повертатися до країни громадської належності у зв`язку з висловленим побоюванням зазнати загрози та тиску з боку нині правлячої партії через обставину розшуку його дядька, який є членом опозиційної партії «Front populaire ivoirien» та майбутніх президентських виборів на Батьківщині.

18.09.2020 р. позивач громадянин Кот-д`Івуар звернувся до відповідача за оформленням документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління №194 від 09.10.2020 р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.102).

Наказ прийнятий на підставі висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.40-47).

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

IV. Джерела права та висновки суду
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно з ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд встановив, що відповідач за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача встановив, що він не переслідувався в країні громадської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженці у відповідності до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 р.

Так, під час звернення за набуттям міжнародного захисту позивач вказав, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на території Кот-д`Івуара. Також позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національністю, релігійною належністю або політичними поглядами.

Також аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.

Крім того, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач ані в позові ані в співбесіді з відповідачем не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину (а.с.3-138).

Елемент існування особистої загрози для позивача через обставину розшуку його дядька чи майбутніх президентських виборів у разі повернення на Батьківщину викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності.

Крім того, виявлені істотні обставини, які вказують на те, що по відношенню до позивача не

були застосовані дискримінаційні заходи, упереджене ставлення, які б могли мати характер переслідувань, а саме:

-згідно з розповіддю позивача, після смерті його батька фінансуванням його навчанням займався дядько. Проте в 2020 році мають відбутися президентські вибори в Кот-д`Івуарі, у зв`язку з чим, дядько позивача та лідер парти , виїхали з країни, через що позивач не мав змоги оплачувати контракт за навчання в Україні у зв`язку з чим його не було продовжено. Так, під час співбесіди позивачем підтверджено, що його звернення із заявою обумовлене його бажанням легалізувати власне становище в Україні, так як його було відраховано з університету та в подальшому він би нелегально перебував на території Україні;

-серед відомих членів партії «FRI» не фігурують установчі дані дядька позивача, відсутні жодна інформація про його політичну діяльність у відкритому доступі в мережі Інтернет. До того ж, позивач не має підтверджуючих документів про членство його дядька в згаданій партії чи будь-яких інших достовірних доказів, а також не має доказів) стосовно його розшуку на Батьківщині, а саме ордеру на арешт, про що він розповів під час анкетування (арк. З анкети від 02.10.2020);

-під час проведених із позивачем співбесід, він обґрунтовує наявність загрози для себе у випадку повернення на територію країни громадянської належності обставиною переслідувань власного дядька на установчі дані Бакарі Коне, який нібито займався активною політичною діяльністю в опозиційній партії, «Івуарійський народний фронт» і наразі нібито вимушений переховуватися внаслідок необґрунтованого розшуку з боку органів державної влади країни громадянської належності (арк. З анкети від 02.10.2020; арк. 4. протоколу співбесіди від 07.10.2020). Також, позивач повідомив про обставину смерті дітей власного дядька на імена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за нез`ясованих обставин (арк. 4. протоколу співбесіди від 07.10.2020).

Позивач в рамках процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не надано жодних документальних підтверджень або обґрунтованої позиції щодо політичної , діяльності власного дядька на території Кот-д`Івуару. Водночас, викладена ним історія із зазначеного приводу не має належного рівня деталізації та аргументації.

Для з`ясування загального рівня правдоподібності обставин повідомлених позивачем, ГУ ДМС України в Одеській області були проведені, відповідні перевірки за установчими даними вищевказаних осіб, що були повідомлені позивачем. За результатами проведених пошукових заходів не отримано інформації щодо причетності осіб з вищезазначеними установчими даними до політичної діяльності, обставин примусових зникнень або викрадень позасудових страт або вбивств тощо. Водночас, у відповідності до інформації з відкритих джерел, Бакарі Коне є професійним футболістом з Буркіна - Фасо, який більшу частину своєї кар`єри грає в європейських футбольних клубах, нараз захищає кольори російського ФК «Арсенал Тула», Ібрагім Коне професійний футболіст, який має громадянство Республіки Гвінея, Фанта Коне член національної збірної Малі з баскетболу. Вищезазначене вказує на те, що позивач надає вигадану легенду ймовірного переслідування, використовуючи установчі дані відомих африканських спортсменів, які наявні у широкому доступі, з метою і введення в оману ГУ ДМС України в Одеській області та обґрунтування обставини власного звернення;

-за умови повідомленої інформації з боку позивача про те, що і його батьки, і рідний дядько, яке го наразі ніби розшукують на Батьківщині, були членами партії «FRI», однак він не володіє детальною інформацією стосовно даної партії (арк. 4 анкети від 02.10.2020; арк. 4 протоколу співбєсіди від 07.10.2020);

-позивач вказав, що дітей його дядька було вбито (арк. З анкети від 02.10.2020; арк. 5 протоколу співбесіди від 07.10.2020), однак в якості обґрунтування даного припущення вказав, що вони не хворіли, тому їх смерть і пов`язана з розшуком дядька, також не володіє жодною детальною інформацією про обставини смерті його двоюрідних брата та сестри, не має жодних доказів щодо їх смерті (арк. 5 протоколу співбесіди від 07.10.2020), що ставить під сумнів зазначену обставину;

-позивач вказав, що не отримував жодних погроз на Батьківщині (арк. 5 .протоколу співбесіди від 07.10.2020);

-позивач зазначив, що для нього загроза на Батьківщині почала існувати приблизно 2 місяці тому через те, що незабаром мають відбутися президентські, вибори на Батьківщині, у зв`язку з чим там відбуваються багато мітингів, тому йому небезпечне повертатися до країни громадянської належності (арк. 5 ( протоколу співбесіди від 07.10.2020), проте жодним чином не зміг обґрунтувати, яким чином вказані події пов`язані з членством його дядька в опозиційній партії, його переховуванням і безпосередньо з реальністю будь-якої загрози особисто для заявника (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.10.2020). Крім того, будучи щеживими, ні батьки шукача захисту, які також були членами згаданої партії протягом 2010-2019 роки (арк. 4 анкети від 02.10.2020), ні він особисто не зазнавали жодних проблем з проживанням на Батьківщині з 2010 року, зважаючи на те, що за легендою особи його дядько залишив Кот-д`Івуар з 2010 року і його ніби розшукують органи державної влади (арк. б, 7 протоколу співбесіди від 07.10.2020). Крім того, вже після так званого переховування дядька позивача (арк. б протоколу співбесіди від 07.10.2020) він безперешкодно оформив паспортний - документ для виїзду за кордон, студентську візу та вільно на законних підставах вибув з країни громадянської належності, що свідчить про відсутність будь-якого тиску на шукача захисту з боку органів державної влади Кот-д`Івуара. Дані відомості позивач намагався пояснити як те, що раніше в країні була стабільна ситуація, а наразі ні (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.10.2020), що не підкріплено жодними додатковими обґрунтованими поясненнями;

-також позивач повідомив, що законною причиною розшуку для подальшого арешту його дядька є викрадення великої суми грошових коштів і він не володіє інформацією чи дійсно він викрадав якісь гроші, що таким чином може спростовувати безпідставність переслідувань його дядька, проте дану інформацію не видається за можливе перевірити;

-двоє рідних сестер позивача проживають у м. Абіджан, Кот-д`Івуар у будинку родини, навчаються та підроблять, аби забезпечувати самостійно власне проживання, у них відсутні жодні проблеми на Батьківщині, що спростовує і зацікавленість органів державної влади країни громадянської належності в родині позивача через переховування його дядька;

-особисто позивач ніколи не був членом жодної партії, не здійснював політичну чи громадську діяльність, не висловлював публічно будь-яку власну позицію на Батьківщині (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.10.2020);

-позивач зазначив, що його не розшукують в країні громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 07.10.2020);

-особа не змогла пояснити, що може з нею, статися у разі повернення на Батьківщину (арк. 8 протоколу співбесіди від 07.10.2020).

3 урахуванням проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, надання ним сумнівних тверджень, вигаданість легенди ймовірного переслідування, можливо зробити висновок, що повідомлена особою інформація із зазначеного приводу є неправдоподібною, використовується особою з метою введення в оману ГУ ДМС України в Одеській області для прийняття вигідного для себе рішення.

Крім того, позивач 11.03.2018 р. вибув з країни громадянської належності авіарейсом Абіджан (Кот-д`Івуар) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), 12.03.2018 р. позивач прибув до України, місце прибуття-міжнародний аеропорт «Одеса».

Позивач був документований посвідками на тимчасове проживання серії ТР186757, ТР216204, остання з яких має бути вилучена у зв`язку з відрахуванням з вищого навчального закладу.

Отже незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 28.09.2020, тобто майже більш ніж 2 роки після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта.

Цим самим позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або осе бою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Суд зазначає, що жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивач не надав.

З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні та подальшого документування.

Отже, за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не міг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1,13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірним переслідуванням за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину, враховуючи додатково відсутність жодного підтвердження утисків з боку органів державної влади країни громадської належності.

Зокрема, позивач не надав жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.

Таким чином, суд робить висновок, що зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань позивача зазнати переслідувань в країні його громадської належності у разі повернення.

Крім того на підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання, якщо позивач з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, суд робить висновок, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 09.10.2020 р. №194 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймався з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що адміністративний позов не належить до задоволення.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Позивач- ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Головне управління Державна міграційна служба в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Суддя: О.Я. Бойко

.