Справа № 420/7043/19
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7043/19
У Х В А Л А

05 лютого 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні матеріали звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про виконання рішення від 28 січня 2020 року по справі № 420/7042/19,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року, яке набрало законної сили 28 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо призупинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01.12.2017 року та з 01.09.2018 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії починаючи з 01.09.2018 року та виплатити заборгованість з 01.09.2018 року по день поновлення виплати пенсії. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті заборгованості пенсії, викладеної у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 23.09.2019 року №2914/02-9 та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 01.12.2017 року по 31.07.2018 року у сумі 16901,28 грн.

Одеським окружним адміністративним судом 05 березня 2020 року видано виконавчі листи по адміністративній справі №420/7043/19 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії починаючи з 01.09.2018 року та виплатити заборгованість з 01.09.2018 року по день поновлення виплати пенсії та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 01.12.2017 року по 31.07.2019 року у сумі 16901,28 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року заяву представника позивача задоволено та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області у 10-денний строк з моменту отримання копії ухвали подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 28.01.2020 року по справі №420/7043/19.

02 лютого 2021 року за вх. №5137/21 від відповідача до суду надійшов звіт про виконання рішення суду, в якому зазначено, що розпорядженням Головного управління від 19.03.2020 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 по справі №420/7043/19 виконано в повному обсязі, а саме поновлено виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.09.2018 в розмірі 2157,22 грн. З квітня 2020 ОСОБА_1 отримує пенсію щомісячно. Доплата за рішенням Одеського окружного адміністративного суду за період з 01.42.2017 по 31.03.2020 у загальній сумі складає 62290,31 грн., де сума заборгованості з 01.12.2017 по 31.07.2018 складає 16901,28 грн., сума заборгованості з 01.09.2018 по 31.03.2020 складає 45389,03 грн. Вище зазначена сума заборгованості обліковується відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» в органі що здійснює пенсійні виплати та виплачуватиметься на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Зазначене рішення внесено до реєстру судових рішень. Враховуючи те, що окремого порядку Кабінетом Міністрів України не було прийнято, для виконання судового рішення Головне управління звернулось до Пенсійного фонду України з листом № 1500-0401-9/13524 від 30.03.2020 р. з проханням надати дозвіл на виплату ОСОБА_1 пенсії у розмірі 62290,31 грн. листом від 28.04.2020 № 2800-030201-9/13894 Пенсійний фонд України зазначив, що виплата заборгованості з пенсії ОСОБА_1 має бути здійснена з урахуванням вимог пункту постанови Кабінету Міністрі України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788) після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого вказаною нормою окремого порядку. Головне управління в межах своїх повноважень здійснило всі дії, направленні на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 по справі 420/7043/19.

Розглянувши звіт про виконання судового рішення та додані до нього документи, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З наданих відповідачем до суду протоколу перерахунку пенсії від 19.03.2020 року та розрахунку суми, що підлягає виплаті згідно з рішенням суду судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області здійснено поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії починаючи з 01.09.2018 року та нараховано заборгованість з 01.09.2018 року по день поновлення виплати пенсії березень 2020 року у сумі 45389,03 грн.

Однак, як зазначено відповідачем та вбачається з матеріалів звіту, виплату заборгованості по пенсії ОСОБА_1 не здійснено у зв`язку з відсутністю окремого порядку виплати заборгованості по пенсії внутрішньо переміщеним особам, визначеного Кабінетом Міністрів України, що передбачено п.21 постанови Кабінету Міністрі України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року № 637.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно зі ч.1 ст.7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, Закон №1058-IV чітко гарантує особі право на отримання належних їй сум пенсії, які не були нею отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, без обмеження будь-яким строком.

Постанови КМУ від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» також не обмежують право внутрішньо переміщених осіб - пенсіонерів отримати суми пенсій, які не були виплачено такій особі за період до місяця їх відновлення за новим місцем проживання, а лише передбачають, що така заборгованість виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що невиплата позивачу належних їй сум пенсії у зв`язку з тим, що на даний час Кабінетом Міністрів України не визначено порядку виплати внутрішньо переміщеним особам суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, буде порушенням права позивача на отримання пенсії, яке є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція).

Відмова позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, у виплаті сум пенсій, які не були їй виплачені за період до моменту їх відновлення на новому місці проживання, з підстав відсутності достатнього нормативного регулювання порядку такої виплати, буде втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, яке не ґрунтується на Законі.

Встановлення судом незаконності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Отже, на підставі вищенаведеного, суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішення одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2020 року по справі №420/7043/19 було виконано не у повному обсязі.

Відтак, суд вважає за доцільне встановити відповідачу новий строк подання звіту про виконання рішення по даній справі в частині виплати позивачу заборгованості по пенсії з 01.09.2018 року по день поновлення виплати пенсії березень 2020 року.

Суд попереджає, що у випадку невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року по даній справі судом буде вирішуватись питання про накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу у відповідності до ч.2 ст.382 КАС України.

При цьому, щодо рішення суду від 28 січня 2020 року в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 01.12.2017 року по 31.07.2019 року у сумі 16901,28 грн. суд зазначає, що не перевіряє в порядку статті 382 КАС України його виконання, оскільки рішення судів про стягнення з осіб грошових коштів виконуються в порядку примусового виконання за нормами, визначеними розділом VII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст.ст. 205, 248, 256, 374, 382 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області новий строк подання звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року по справі №420/7043/19 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подати до Одеського окружного адміністративного суду у 30-денний строк з моменту отримання копії ухвали звіт про його виконання з доказами на його підтвердження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Вовченко O.A.