Справа № 520/6346/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 р.Справа № 520/6346/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2020, повний текст складено 29.09.2020, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, по справі № 520/6346/2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС"

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "ИРИС" (далі по тексту ТОВ «ИРИС», позивач) звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту відповідач, контролюючий орган, податковий орган, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020;

- визнати податкову вимогу від 26.03.2020 №56633-57, такою, що винесена передчасно, визнати її протиправною та скасувати вимогу податкову вимогу від 26.03.2020 № 56633-57.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення про застосування фінансових санкцій від 12.02.2020 № та № є протиправними та такими, що ґрунтуються на помилкових висновках відповідача, зроблених за наслідками фактичної перевірки, яка в дійсності не проводилася, та була ініційована на підставі неправомірного наказу ГУ ДПС у Харківській області № 112 від 10 січня 2020 року про проведення фактичної перевірки ТОВ ИРИС, оскарження якого здійснюється у іншому судовому провадженні. Вважає, що в своїй діяльності не допускало здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності ліцензії та не зберігало родрібні партії алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання, а тому відсутні підстави для застосування штрафів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 по справі № 520/6346/2020 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" (вул. Святодухівська, буд. 6-А, м. Харків, 61001) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61027) про визнання протиправними та скасування рішень та вимоги - задоволено частково.

Скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Харківській області від 26.03.2020 №56633-57.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" (вул. Святодухівська, буд. 6-А, м. Харків, 61001, код ЄДРПОУ - 38633583) сплачену суму судового збору у розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61027, код ЄДРПОУ - 43143704).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 по справі № 520/6346/2020 в цій частині та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що спірні рішення про застосування фінансових санкції підлягають безумовному скасуванню, оскільки винесені не у формі податкових повідомлень-рішень, передбачених ст.ст. 54, 58, 116 ПК України. Стверджує, що ним не було допущено до перевірки відповідача у зв`язку з чим останній не мав можливості скласти акт перевірки, та не запитавши у позивача жодних документів протиправно встановив факт роздрібної торгівлі алкогольними напоями у період з 24.04.2018 по 27.04.2018 за відсутності відповідної ліцензії. Стверджує, що його ліцензія була дійсна до 24.04.2018 включно у зв`язку з чим, висновки податкового органу про допущене порушення за період з 24.04.2018 по 27.04.2018 є хибними. Покликаючись на те, що алкоголь зберігався у місті продажу, стверджує про безпідставність висновків податкового органу про зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання у період з 24.04.2018 по 27.04.2018.

Також вважає, що здійснивши оплату за нову ліцензію 17.04.2018 за період з 24.04.2018 до 24.04.19 та зазначивши у заяві на одержання ліцензії на роздрібну торгівлю бажаний період з 24.04.2018 по 24.04.2019, вжило всіх передбачених законом заходів для отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями у визначений період та добросовісно розраховувало на своєчасне отримання ліцензії. На думку позивача вказані обставини та факт прийняття рішення податковим органом про видачу ліцензії 23.04.2018 свідчить про те, що податковий орган мав усі можливості встановлення іншого строку її дії, який би був більш сприятливим для платника податків, через що вважає, що ним не було допущено жодних порушень вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

Також стверджує, що судом першої інстанції безпідставно було допущено до участі до розгляду справи представника відповідача, який не є адвокатом, а діяв на підставі довіреності та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань без надання інших документів, що підтверджують його право на самопредставництво в порядку ч. 3 ст. 55 КАС України.

Представник відповідача в наданому до суду апеляційної інстанції письмовому відзиві просив суд відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Наполягав на правомірності рішень про застосування штрафних санкції.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 клопотання представника Головного управління ДПС у Харківській області - задоволено. Замінено відповідача по справі № 520/6346/2020 з Головного управління ДПС у Харківській області () на Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ (61057, місто Харків, вул. Пушкінська, будинок 46, код ЄДРПОУ ВП 43983495) юридичної особи - ДПС України ().

В судовому засіданні 21.01.2021 представники позивача та відповідача підтримали свої вимоги до суду апеляційної інстанції з підстав та мотивів, викладених відповідно в апеляційній скарзі та у відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 04.02.2021 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши доводи представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ИРИС» підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ИРИС» () зареєстровано як суб`єкт господарювання, юридична особа.

14.01.2020 посадовими особами Головного управління ДПС у Харківській області на підставі наказу від 10.01.2020 № 112 про проведення фактичної перевірки ТОВ «ИРИС», направлення на перевірку № 3 від 10 січня 2020 та направлення на перевірку № 4 від 10 січня 2020 було здійснено вихід на перевірку ТОВ «ИРИС» за місцем фактичного провадження діяльності у господарському об`єкті, розташованому за адресою: вул. Святодухівська, буд. 6-а, ресторан (1-й поверх), м. Харків, з 10 січня 2020 р. тривалістю не більше 10 діб.

14.01.2020 о 16:34 годині директору ТОВ «ИРИС» ОСОБА_1 посадовими особами ГУ ДПС у Харківській області було вручено копію наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 10.01.2020 №112 про проведення фактичної перевірки ТОВ «ИРИС», направлення на перевірку № 3 від 10 січня 2020 р. та направлення на перевірку № 4 від 10 січня 2020 р.

Під час отримання зазначених документів, керівник підприємства повідомив посадових осіб, що на момент їх вручення, а саме 16 годин 34 хвилини 14 січня 2020 р. робочий час керівника підприємства позивача закінчився, оскільки відповідно до п. 3.3. Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «ИРИС», затверджених наказом №2-ПП від 02.01.2020, на підприємстві встановлено п`ятиденний робочий тиждень і такий розпорядок роботи: початок роботи - 08:00 година, закінчення роботи 16:30 години, перерва для харчування та відпочинку з 12:00 години до 12:30 години. З огляду на зазначене, директор ТОВ «ИРИС» запропонував представникам контролюючого органу прийти у робочий час (час, протягом якого посадова особа повинна виконувати обов`язки за трудовим договором, з метою недопущення порушень Кодексу законів про працю України) для складання акту про недопуск до перевірки.

Після чого, 15.01.2020 посадові особи ГУ ДПС у Харківській області не з`явились за місцем фактичного провадження діяльності ТОВ «ИРИС», внаслідок чого ТОВ "ИРИС" було подано до ГУ ДПС у Харківській області заяву вих. № 327 від 15.01.2020 про відмову у допуску до проведення фактичної перевірки.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 20.05.2020 ТОВ "ИРИС" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДПС у Харківській області № 112 від 10 січня 2020 року про проведення фактичної перевірки ТОВ ИРИС. Розгляд зазначеного позову здійснювався в межах справи № 520/624/2020.

Разом з цим, посадовими особами контролюючого органу 20.01.2020 було складено акт (довідку) про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні виробництва і обігу підакцизних товарів, відповідно до якого останніми 14.01.2020 о 16 годині 34 хвилини було проведено перевірку ресторану, який розташований за адресою: вул. Святодухівська, буд. 6 А, м. Харків.

За результатами перевірки встановлено порушення вимог ч. 20, 53 ст. 15 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального»; п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі і громадського харчування та послуг».

Так, зі змісту акту вбачається, що перевіркою, за даними інформаційної бази Державної податкової служби України, на сервері якої надходять електронні копії розрахункових документів реєстратора розрахункових операцій, встановлено факт роздрібної торгівлі алкогольними напоями з 24.04.2018 по 27.04.2018 за відсутності відповідної ліцензії, що є порушенням ч. 20 ст. 15 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального». Також зазначено, що до перевірки не надано довідку щодо внесення до Єдиного державного реєстру місць зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв за місцем розташування ресторану, тобто встановлено факт зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв з 24.04.2018 по 27.04.2018 в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру та за відсутності ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, чим порушено вимоги ч. 53 ст. 15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР. До перевірки не надано прибуткові, товаротранспортні накладні на алкогольні напої, які знаходяться в реалізації ТОВ «ИРИС», чим порушено вимоги п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Представником позивача було надано пояснення та вказано, що оскільки до проведення перевірки ТОВ «ИРИС» посадових осіб ГУ ДПС у Харківській області допущено не було, то останніми не могло бути складено акт про результати фактичної перевірки, у зв`язку з чим підприємством на акт №153/20-40-32-01-08/38633583 від 20.01.2020 було подано заперечення.

На підставі висновків акту №153/20-40-32-01-08/38633583 від 20.01.2020 контролюючим органом 12.02.2020 було винесено рішення про застосування фінансових санкцій, а саме:

- № , яким у зв`язку з порушенням вимог ч. 20 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» вирішено згідно з абз. 6 ч. 2 ст. 17 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» застосувати фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії;

- № , яким у зв`язку з порушенням вимоги ч. 55 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» вирішено згідно з абз. 15 ч. 2 ст. 17 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» застосувати фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн за зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Зазначені рішення ТОВ "ИРИС" були отримані 19.02.2020 засобами поштового зв`язку.

Позивач, не погодившись з вказаними рішеннями звернувся в порядку їх адміністративного оскарження зі скаргою від 21.02.2020 до Державної податкової служби України, про що шляхом направлення повідомлення про адміністративне оскарження від 21.02.2020 довів до відома Головного управління ДПС у Харківській області.

Рішенням Державної податкової служби України від 11.03.2020 № 8967/6/99-00-08-05-06-06 про продовження строку розгляду скарги було повідомлено ТОВ "ИРИС" про продовження строку розгляду скарги до 24.04.2020.

Рішенням Державної податкової служби України від 16.04.2020 №13540/6/99-00-08-05-06-06 про результати розгляду скарги залишено без змін рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 12.02.2020 №№ , , а скаргу без задоволення.

Також, 26.03.2020 ГУ ДПС у Харківській області винесено податкову вимогу № 56633-57, відповідно до якої станом на 25.03.2020 сума податкового боргу ТОВ «ИРИС» становить 34000,00 грн. Сплата такої суми податкового боргу вимагається терміново.

Вказану податкову вимогу отримано позивачем 21.04.2020, що, з урахуванням рішення ДПС України від 11.03.2020 № 8967/6/99-00-08-05-06-06 про продовження строку розгляду скарги до 24.04.2020, свідчить про винесення податкової вимоги в період, коли тривала процедура адміністративного оскарження рішень про застосування штрафних санкцій.

Не погоджуючись із прийнятими рішення про застосування фінансових санкцій та податковою вимогою, позивач звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування податкової вимоги від 26.03.2020 № 56633-57, суд першої інстанції зазначив, що така податкова вимога була винесена передчасно та безпідставно, оскільки була сформована на підставі неузгоджених сум податкового боргу, визначених за рішеннями про застосування штрафних санкцій, які на дату винесення вимоги перебували у процедурі адміністративного оскарження.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020, № від 12.02.2020, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи контролюючим органом підтверджено обставини здійснення позивачем роздрібної торгівлі алкогольними напоями за відсутності ліцензії у період з 25.04.2018 по 27.04.2018 та здійснення позивачем зберігання алкогольних напоїв в місцях, що не внесено до Єдиного державного реєстру, що й слугувало підставою винесення спірних рішень у цей саме період.

Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, перегляду підлягає рішення суду в частині задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що фактичною підставою для винесення спірних рішень про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020, № від 12.02.2020 слугували висновки акту №153/20-40-32-01-08/38633583 від 20.01.2020 проте, що у період з 24.04.2018 по 27.04.2018 позивачем здійснювалася роздрібна торгівлі алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії, а також позивачем зберігалися роздрібні партії алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Положеннями п. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) передбачено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до п.п. 80.2.5 п. 80.1 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

З аналізу вказаної норми вбачається, що для призначення фактичної перевірки в порядку, визначеному п. 80.2.5 п. 80.1 ст. 80 ПК України, існує дві самостійні підстави:

- наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

- здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для призначення фактичної перевірки позивача слугувало здійснення відповідачем функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, отже твердження позивача про протиправність перевірки з огляду на відсутність у наказі на призначення перевірки інформації про порушення законодавства частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів тощо, є хибним.

Перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Представником позивача в апеляційній скарзі наголошується на обставинах протиправності наказу від 10.01.2020 № 112 про проведення фактичної перевірки ТОВ «ИРИС» та дій перевіряючих стосовно проведення такої фактичної перевірки.

З цього приводу колегія суддів встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 по справі № 520/624/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020, в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу від 10.01.2020 № 112 - відмовлено.

Отже, в межах розгляду справи № 520/624/2020 судом встановлено відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Харківській області № 112 від 10 січня 2020 року про проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю ИРИС ().

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, доводам позивача щодо протиправності наказу контролюючого органу від 10.01.2020 № 112 про проведення фактичної перевірки ТОВ «ИРИС» вже надана оцінка судом в межах розгляду справи № 520/624/2020, за якою вони визнані необґрунтованими.

Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

З аналізу вказаної норми вбачається, що перелік підстав недопуску платником податку податкового органу на проведення перевірки є вичерпаним.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає хибним посилання представника позивача на недопуск перевіряючих до проведення перевірки у зв`язку з закінчення робочого часу уповноваженої особи позивача, оскільки за нормами п. 81.1 ст. 81 ПК України не надано право платнику податків відмовити у допуску перевіряючих внаслідок закінчення робочого дня уповноваженої особи платника податків.

Також, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 14.01.2020 о 16:34 годині директору ТОВ «ИРИС» ОСОБА_1 посадовими особами Головного управління ДПС у Харківській області було вручено копію наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 10.01.2020 №112 про проведення фактичної перевірки ТОВ «ИРИС», пред`явлено посвідчення, направлення на перевірку № 3 від 10 січня 2020 р., № 4 від 10 січня 2020 р. та останній в направленнях на перевірку від 14.01.2020 особисто власним підписом зафіксував дату і час ознайомлення.

Вказане свідчить про виконання контролюючим органом умов допуску до перевірки.

Щодо посилання представника позивача на неправомірність висновків акту перевірки, складених без отримання від платника податків документів та з використанням баз даних податкового органу, колегія суддів вказує, що такі твердження є хибними та не відповідають змісту та обсягу прав та обов`язків контролюючого органу, визначених ПК України, а недопуск на перевірку та ненадання документів не звільняє платника податків від негативних наслідків, у разі встановлення відповідних порушень податкової дисципліни.

Тим більше, платник податків, в силу п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України, має право подати заперечення на акт перевірки та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначає Закон України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" від 19.12.1995 № 481-95-ВР (надалі Закон № 481-95-ВР).

Відповідно до положень ст. 1 Закону № 481-95-ВР у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання (у тому числі іноземних суб`єктах господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування.

місце зберігання - місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання; Єдиний державний реєстр місць зберігання (Єдиний реєстр) - перелік місць зберігання, який ведеться податковими органами і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Відповідно до ч. 20 ст. 15 Закону № 481-95-ВР роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами або пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю.

Відповідно до ч. 23 ст. 15 Закону № 481-95-ВР плата за ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання спирту), становить 8000 гривень на кожний окремий, зазначений в ліцензії електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), що знаходиться у місці торгівлі; на роздрібну торгівлю тютюновими виробами на кожне місце торгівлі - 2000 гривень, а на території сіл і селищ, за винятком тих, що знаходяться у межах території міст, - 500 гривень на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання спирту), на кожний окремий, зазначений у ліцензії електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), що знаходиться у місці торгівлі, і 250 гривень - на роздрібну торгівлю тютюновими виробами на кожне місце торгівлі.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 481-95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Відповідно до положень абз. 6 ч. 2 ст. 17 Закону № 481-95-ВР до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій (крім випадків, передбачених цим Законом), - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ИРИС" отримувало ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними виробами №41 терміном дії з 24.07.2017 до 24.04.2018, проте наступна ліцензія на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №86 має термін дії з 28.04.2018 по 27.04.2019.

Представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що підприємство з огляду на наявну ліцензію мало право здійснювати торгівлю алкогольними напоями до 24.04.2018 включно, а оскільки за отриманням наступної ліцензії підприємство звернулось із заявою на одержання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями 19.04.2018, здійснивши при цьому оплату вартості такої ліцензії 17.04.2018, та 23.04.2018 було зареєстровано видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями реєстраційний номер 6, яка дійсна з 28.04.2018 до 27.04.2019, то підприємством було вчинено усіх необхідних дій задля вчасного отримання відповідної ліцензії, а тому контролюючий орган всупереч зазначеному позивачем у відповідній заяві строку, з якого має діяти ліцензія, видав її терміном дії лише з 28.04.2018.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам представника позивача, колегія суддів зазначає, що за змістом положень ч. 29 ст. 15 Закону № 481-95-ВР ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) терміном на один рік і підлягають обов`язковій реєстрації в податковому органі, а у сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво).

Відтак, з огляду на наведену норму права слід дійти висновку, що ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами видаються уповноваженими органами терміном на один рік, що дорівнює 365 календарним дням.

Тимчасовий порядок видачі ліцензій на право імпорту, експорту спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.1996 № 493, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 493).

Згідно з пунктами 23, 25 Порядку № 493 роздрібна торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами може провадитися суб`єктами підприємницької діяльності незалежно від форм власності, в тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Форма ліцензії затверджується Мінекономрозвитку. Бланки ліцензій виготовляються друкарським способом, повинні мати номер і бути захищені від підробки та несанкціонованого тиражування. У ліцензії зазначається:

- на лицьовому боці: найменування органу, що її видав; вид товарів (алкогольні напої чи тютюнові вироби), на право реалізації яких видано ліцензію; для юридичних осіб - найменування та місцезнаходження, номер телефону, факс (за їх наявності); для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові, паспортні дані (серія, номер, ким і коли виданий, місце проживання), номер телефону (за його наявності); ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності; місце торгівлі; адреси відокремлених від роздрібної мережі місць зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів; реєстраційний номер ліцензії, дата реєстрації; термін дії; дата видачі ліцензії; посада, прізвище, ім`я, по батькові уповноваженої особи, яка підписала ліцензію;

- на зворотному боці: відмітки про поточне (щоквартальне) внесення плати за ліцензію; відмітка про реєстрацію ліцензії в державній податковій інспекції, а в сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб`єкта підприємницької діяльності.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що суб`єкт господарювання, маючи на меті здійснювати роздрібний продаж певних видів алкогольних та тютюнових виробів, зобов`язаний отримати відповідні ліцензії, які оформлюються на спеціальних бланках та повинні містити необхідні відомості, зокрема термін дії.

Положеннями Цивільного кодексу України визначено як поняття «строку», так і «терміну», які не є тотожними.

Так, відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. При цьому під терміном слід розуміти певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно із наведеними положеннями Закону № 481-95-ВР вживається поняття «термін дії ліцензії» на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами, який, відповідно до частини другої статті 252 Цивільного кодексу України, визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як встановлено судом апеляційної інстанції ТОВ "ИРИС" отримало ліцензію на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями реєстраційний номер 41 терміном дії з 24.04.2017 до 24.04.2018.

Отже, термін дії зазначеної ліцензії був встановлений повноважним органом шляхом визначення конкретного календарного дня її початку та закінчення. При цьому дата закінчення поєднана з прийменником «до», у зв`язку з чим така прийменникова конструкція в українській мові прямо вказує на зазначення кінцевої календарної дати чинності або виконання чого-небудь.

З урахуванням наведеного самостійного зазначення контролюючим органом в ліцензії кінцевої календарної дати її дії «до 24.04.2018» та положень Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях позивача порушень вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» під час здійснення роздрібного продажу підакцизного товару в останній день чинності ліцензії 24.04.2018.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.08.2018 по справі №814/4170/15.

З огляду на вказане, посилання податкового органу на те, що попередня ліцензія позивача втратила чинність 23.04.2018 о 23:59 є хибним.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що перевіркою за даними інформаційної бази Державної податкової служби України, на сервери якої надходять електронні копії розрахункових документів реєстратора розрахункових операцій, виявлено факт роздрібної торгівлі алкогольними напоями з 24.04.2018 по 27.04.2018.

Водночас, ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №86 підприємством позивача отримано з терміном дії з 28.04.2018 по 27.04.2019, що свідчить про відсутність у підприємства ліцензії у період саме з 25.04.2018 по 27.04.2018.

З огляду на висновки суду у цій справі та враховуючи встановлені обставини, колегія суддів зазначає, що фактично роздрібна торгівля алкогольними напоями здійснювалась підприємством позивача за відсутності ліцензії з 25.04.2018 по 27.04.2018, помилковість висновків контролюючого органу про здійснення торгівлі без ліцензії 24.04.2018 не впливає на розмір штрафної санкції, а отже не є підставою для скасування вказаного рішення контролюючого органу з цих підстав.

Доводи представника позивача стосовно вчинення підприємством дій, направлених на своєчасне отримання нової ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, з огляду на принцип обачності платника податків, а також обов`язок суб`єкта господарювання здійснювати діяльність з продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів виключно за наявності ліцензії, за встановлених судом першої та апеляційної інстнації фактичних обставин усправі, не спростовують наявності складу правопорушення за період з 25.04.2018 по 27.04.2018.

Такий висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 820/2208/18, на яку посилається позивач, за якою відмовлено у задоволенні касаційної скарги в частині скасування рішення про застосування штрафних санкцій за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії через необачність платника податків.

Також, колегія суддів вважає неприйнятним, в силу приписів ч. 23 ст. 15 Закону № 481-95-ВР, посилання апелянта на наявність у позивача чинної на момент виникнення спірних відносин ліцензії № 00 від 02.11.2017 строком дії з 11.11.2017 по 10.11.2018, оскільки така ліцензія на роздрібну торгівлю алкогольними напоями стосується іншого місця здійснення діяльності бару, а не ресторану щодо якого виникли спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення про застосування фінансових санкцій від 12.02.2020 № 000069320 за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії за період з 25.04.2018 по 27.04.2018.

Щодо правомірності рішення про застосування фінансових санкцій від 12.02.2020 № за зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання, колегією суддів встановлно наступне.

Приписами абз. 15 ч. 2 ст. 17 Закону № 481-95-ВР визначено, що до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, - 100 відсотків вартості товару, який знаходиться в такому місці зберігання, але не менше 17000 гривень.

Згідно з нормами статті 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб`єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб`єкта господарювання з обов`язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб - підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків.

До заяви додаються копія виданої заявнику ліцензії на відповідний вид діяльності, засвідчена нотаріально або посадовою особою органу ліцензування, та документ, що підтверджує право користування цим приміщенням.

Суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

У разі зміни найменування суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) у зв`язку із зміною типу акціонерного товариства або у зв`язку з перетворенням акціонерного товариства в інше господарське товариство зміна найменування у виданих суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) довідках про внесення місця зберігання до Єдиного реєстру не є обов`язковою.

Довідка про внесення місця зберігання до Єдиного реєстру видається суб`єкту господарювання протягом семи календарних днів від дня подання заяви. Ведення Єдиного реєстру та видача довідок про внесення місць зберігання до Єдиного реєстру здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України. Органи влади забезпечують вільний доступ до відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі.

На виконання Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо державного регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів від 07.02.2002 № 3032-III наказом Державної податкової адміністрації України 28.05.2002 № 251, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.08.2002 за № 670/6958, затверджено Порядок ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання (надалі Порядок).

Як передбачено положеннями п. 1.1 Порядку Єдиний державний реєстр місць зберігання (далі - Єдиний реєстр) - це перелік місць, що використовуються для зберігання спирту, та приміщень, що використовуються для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів (далі - місце зберігання), який містить відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Відповідно до п. 1.4 Порядку у разі зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, до суб`єктів підприємницької діяльності застосовуються фінансові санкції у порядку, установленому чинним законодавством.

Положеннями пп. 2.2 Порядку передбачено, що заява про внесення місця зберігання алкогольних напоїв або тютюнових виробів до Єдиного реєстру подається за формою згідно з додатком 2.

Згідно з пп. 2.3 Порядку довідка видається Департаментом або його регіональним управлінням, до якого була подана заява про внесення місця зберігання до Єдиного реєстру, уповноваженому представнику заявника (керівнику чи іншій особі за довіреністю) або надсилається рекомендованим листом на адресу заявника. Довідка про внесення місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів до Єдиного реєстру - протягом семи календарних днів від дати подання заяви. Про видачу довідки Департамент або його регіональне управління повідомляє орган державної податкової служби за місцем реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності та за місцезнаходженням місця зберігання.

Вищевикладені норми дають підстави для висновку про те, що суб`єкт господарювання після отримали ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами вносить до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, які розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

При цьому, поняття "торгівля" охоплює (включає в себе) поняття "зберігання", тобто, для того, щоб здійснити продаж товару з певного місця (торгового об`єкту), цей товар, потрібно в даному місці зберігати.

Враховуючи викладене, за приписами ст. 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" алкогольні напої на законних підставах можуть зберігатися або за місцем торгівлі, або в іншому приміщенні, внесеному до Єдиного реєстру.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що єдиним доводом податкового органу на підтвердження наявності зазначених правопорушень, як вказано в акті перевірки, є відсутність відповідної ліцензії.

Під час судового розгляду у суді апеляційної інстанції встановлено, що заклад (ресторан), який належить позивачу, є місцем реалізації, а не місцем зберігання алкогольних напоїв, оскільки в ньому безпосередньо здійснюється роздрібна торгівля алкогольними напоями, що не підпадає під ознаки місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, тому не потребує внесення до Єдиного реєстру.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність ліцензії сама по собі жодним чином не доводить факту зберігання товару у магазині у зазначений період часу, відтак, спірне рішення про застосування штрафних санкцій від 12.02.2020 № у розмірі 17000 грн підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 2а-2234/10/0770, від 12 червня 2018 року у справі № 813/3034/17, від 04.12.2018 по справі № 820/2208/18, від 24.04.2019 по справі № 820/212/16 тощо.

Надаючи оцінку доводам позивача про наявність підстав для скасування спірних рішень у зв`язку з тим, що вони прийняті не у формі саме податкових повідомлень-рішень, колегія суддів зауважує, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

У такому разі рішення контролюючого органу про застосування фінансових санкцій за порушення вимог законодавства з регулювання обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, прийняте не за формою, передбаченою для податкових повідомлень-рішень, варто розцінювати як податкове повідомлення-рішення з окремими дефектами, які не змінюють суті спірного рішення.

Така позиція суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 25.01.2019 по справі № 812/1112/16.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що форма спірних рішень була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 2 червня 2003 р. № 790 «Про затвердження Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Також колегія суддів зазначає, що посилання позивача на лист Вищого адміністративного суду України щодо форми таких рішень податкового органу є неприйнятним, оскільки такі листи не мають юридичної сили та не є обов`язковими для суду при прийнятті рішення по справі.

Хибними є і твердження позивача про те, що судом першої інстанції безпідставно було допущено до участі до розгляду справи представника відповідача, який не є адвокатом, а діяв на підставі довіреності та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань без надання інших документів, що підтверджують його право на самопредставництво в порядку ч. 3 ст. 55 КАС України з огляду на таке.

Частиною 1 статті 55 КАС України передбачено право сторони, третьої особи в адміністративній справі, а також особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

30 вересня 2016 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року.

Відповідно до положень частини 3 статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Положеннями частини 4 статті 131-2 Конституції України передбачено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

У розумунні підпункту 11 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Отже, з 1 січня 2020 року представництво органів державної влади у справах, провадження в яких розпочато після 30 вересня 2016 року, здійснює виключно адвокат.

Разом з тим, змінами, внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: «відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)» (частина третя статті 55 КАС України у чинній редакції).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування) або через представника (частина четверта цієї статті).

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2020 року № 9901/39/20.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції представником податкового органу була Гаєвська І.В., яка на підтвердження повноважень на самопредставництва надала належним чином завірені копії витягу з наказу про призначення на посаду, посадову інструкцію (в якій визначено в якості одного з обов`язків прийняття участі у судових засіданнях в порядку самопредставництва), положення про відділ супроводження судових спорів ДПС та інших податкових спорів управління правового забезпечення ГУ ДПС у Харківській області, положення про управління правового забезпечення ГУ ДПС у Харківській області разом із наказом про його затвердження, відповідно до яких посадові особи управління правового забезпечення ГУ ДПС у Харківській області мають представляти ГУ ДПС у Харківській області в порядку самопредставництва.

Таким чином представником відповідача належним чином підтверджено право на самопредставництво контролюючого органу.

Твердження позивача про недостатність відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підтвердження повноважень на самопредставництво представника відповідача є хибним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2020 року по справі № 640/25256/19, від 19 серпня 2020 року по справі № 234/19197/19 тощо.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене вище, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2020 по справі № 520/5616/20 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020, в іншій частині відмови у задоволенні позову вказане рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За приписами ч. 1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).

На підтвердження понесених витрат позивачем надано копії договору № 1 про надання правової допомоги від 14.01.2020, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Курафєєв і партнери», акту приймання-передачі наданих послуг від 07.07.2020 за договором №1 про надання правової допомоги від 14.01.2020, рахунку-фактури (рахунку) на оплату наданої правової допомоги; платіжного доручення №2394 від 07.07.2020 на суму 10000,00 грн.

З акту приймання-передачі наданих послуг від 07.07.2020 за договором №1 про надання правової допомоги від 14.01.2020 вбачається, що Адвокатським об`єднанням «Курафєєв і партнери» позивачу надано послуги (правову допомогу) у справі, а саме:

- надання усних консультацій, пов`язаних з винесенням рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 та рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 та консультації стосовно можливості оскарження рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 та рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 у судовому порядку (з виходом на територію клієнта) - 30 хвилин - 400,00 грн, із розрахунку 1 год. = 800,00 грн;

- складання адміністративного позову про визнання протиправними та скасування рішень про застосування фінансових санкцій, складання письмового підтвердження позивача (в порядку п. 11 ч. 5 ст. 160 КАСУ) - 8 годин (17 аркушів) - 6400,00 грн., із розрахунку 1 год. = 800,00 грн;

- подача адміністративного позову до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду - 1 дія - 200,00 грн;

- складання і подання адвокатського запиту до Головного управління ДПС у Харківській області, стосовно передчасної вимоги а електронному кабінеті платника податків ТОВ на суму 34000,00 грн; адвокатський запит № 18/2020 від 20.05.2020 1 адвокатський запит 1000,00 грн, з розрахунку 1 адвокатський запит = 1000,00 грн;

- аналіз відзиву відповідача на позовну заяву - 30 хвилин / 7 аркушів - 400,00 грн, з розрахунку 1 год. = 800,00 грн;

- складання відповіді на відзив відповідача на позовну заяву - 2 години / 7 аркушів 1600,00 грн з розрахунку 1 год. = 800,00 грн.

Отже, відповідно до наданих документів загальна витрат на правову допомогу становить 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому ч. 5 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначав про неспівмірність та необґрунтованість заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу з предметом позовних вимог та складністю справи.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, колегія суддів враховує таке.

Так, колегія суддів зазначає, що надання усних консультацій пов`язаних з винесенням та можливістю оскарження спірних рішень про застосування фінансових санкцій рішення у судовому порядку (з виходом на територію клієнта) прямо не пов`язано з представництвом в суді та іншою правничою допомогою, пов`язаною зі справою, а фактично є переддоговірною консультацією, отже не може включатися до складу правничої допомоги.

Щодо складання і подання адвокатського запиту від 20.05.2020 №18/2020, який було подано до податкового органу в день подання позовної заяви до суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що витрати по його складанню не можуть бути включені до складу витрат на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн, оскільки такий запит містив загальні питання щодо підстав прийняття спірної податкової вимоги та узгодженості спірних рішень про застосування фінансових санкцій та не мав жодних наслідків для розгляду цієї справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів зауважує, що послуга з аналізу відзиву відповідача на позовну заяву у розмірі 400,00 грн не є самостійною послугою та фактично охоплюється послугою зі складання відповіді на відзив відповідача на позовну заяву вартістю 1600,00 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що фізичне подання адміністративного позову до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду вартістю 200,00 грн не є правничою допомогою, оскільки не вимагає жодних юридичних знань.

Таким чином, сума судових витрат, яка пов`язана з розглядом цієї справи, у випадку задоволення позову в повному обсязі, склала би 8000 грн.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є скасування трьох рішень суб`єкта владних повноважень на суму 68000,00 грн (17000+17000+34000), в той час як правничу допомогу адвокатом до судових дебатів надано заяву, в якій визначено правову допомогу у розмірі 10000,00 грн та після проголошення рішення надано заяву на відшкодування правничої допомоги у розмірі 10000,00 грн (яка є предметом розгляду в апеляційному провадженні за апеляційної скаргою позивача щодо скасування ухвали про відмову в ухваленні додаткового судового рішення про розподіл судових витрат), тобто усього у сумі 20000,00 грн.

Також до суду апеляційної інстанції подано заяву в порядку ст. 139 КАС України щодо розподілу судових витрат, в тому числі за надання правничої допомоги на суму 10000,00 грн, розгляд якої здійснюється окремо після ухвалення цієї постанови.

Судом апеляційної інстанції враховано, що розмір вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу складає майже половину (44%) від розміру донарахувань контроллючого органу за спірними рішеннями про застосування штрафів та вимоги про сплату боргу, що свідчить про відсутність будь-якої співмірності заявлених позовних вимог та розміру правничої допомоги, визначеної адвокатським бюро.

Крім того, слід зауважити, що задовольняючи позов та вимоги апеляційної скарги в частині скасування рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 колегія суддів виходила з інших доводів, міркувань та нормативних обґрунтувань ніж було зазначено в позові та представником позивача в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи спростування в ході апеляційного перегляду справи більшої частини доводів позовної заяви та відповіді на відзив, висновок суду апеляційної інстанції про неспівмірність заявлених вимог по відшкодуванню витрат на правничу допомогу, часткове задоволення позову, та, те що ця категорія справ є справами незначної складності та по ним є стала судова практика, а надання правничої допомоги не потребувало додаткових зусиль та знань, вважає, що співмірною сумою відшкодування витрат на правничу допомогу є 3000,00 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позову матеріального характеру в сумі 2102,00 грн, згідно з платіжним дорученням від 27.05.2020 № 2220, також позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3153,00 грн, згідно з платіжним дорученням від 10.12.2020 № 3025.

З урахуванням висновків колегії суддів у цій справі про часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача з відповідача слід стягнути суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1576,5 грн (2102,00*3/4 задоволених вимог майнового характеру) та апеляційної скарги у розмірі 1576,5 грн (3153,00*1/2 задоволених вимог майнового характеру) у загальному розмірі 3153,00 грн.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 по справі № 520/6346/2020 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 та в частині розподілу судових витрат.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" (вул. Святодухівська, буд. 6-А, м. Харків, 61001) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61027) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій № від 12.02.2020.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" (вул. Святодухівська, буд. 6-А, м. Харків, 61001, код в ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд.46, м. Харків, 61057, код в ЄДРПОУ ВП 43983495) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три гривні) грн 00 коп.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ИРИС" (вул. Святодухівська, буд. 6-А, м. Харків, 61001, код в ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд.46, м. Харків, 61057, код в ЄДРПОУ ВП 43983495) витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 3000 (три тисячі гривень) грн 00 коп.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 по справі № 520/6346/2020 в іншій частині відмови у задоволенні позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 05.02.2021.