Справа № 360/3097/20
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

18 січня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3097/20

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Шембелян В.С.,

за участю секретаря судового засідання - Полякової В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17 серпня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати незаконним та протиправним пункт 14 наказу військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 року №70, яким внесено зміни до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) від 08 лютого 2019 року № 33, та скасувати його, в частині:

вислуга років у Збройних силах України становить 3 роки 11 місяців 10 днів, пільгова 00 років 04 місяці 24 дні;

виплатити позивачу щомісячну премію в розмірі 138% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період з «05» по «08» лютого 2019 року;

матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2018 рік отримав;

виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних років у зв`язку із звільненням за станом здоров`я, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- визнати протиправним і незаконним нарахування і виплату позивачу 20.05.2020 матеріальної допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2018 рік в розмірі 2912,53 грн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни до пункту 14 наказу військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 року №70 в такій частині:

вислуга років у Збройних силах України становить 4 роки 2 місяці 24 дні, пільгова 00 років 04 місяці 24 дні,

виплатити щомісячну премію в розмірі 138% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період з 22 жовтня 2018 року по 04 лютого 2019 року, з урахуванням щомісячної премії в розмірі 138% посадового окладу за жовтень 2018 року в розмірі 3643,20 грн, яку не було виплачено у листопаді 2018 року, у загальні сумі 36449,45 грн,

матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2018 рік, яку було нараховано і невиплачено у 2018 році в розмірі 8041,75 грн, з урахуванням виплачених у травні 2020 року - 2912,53 грн,

виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки у зв`язку із звільненням за станом здоров`я, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням виплачених - 15705,12 грн, а саме 5235,04 грн, за один календарний рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 08.02.2019 до дня нарахування і виплати належного грошового забезпечення, а саме:

грошового забезпечення за період з 22 жовтня 2018 року по 04 лютого 2019 року,

частини матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2018 рік,

одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення у зв`язку із звільненням за станом здоров`я за 4 календарних роки відповідно до вимог частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,

виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 349,00 грн за кожний день затримки розрахунку при звільненні (а.с.1-11).

Отже позивач оспорює правильність внесення відповідачем змін до наказу про його виключення зі списків особового складу військової частини від 08 лютого 2019 року № 33, що викладені в пункті 14 наказу від 04.02.2020 року №70, зазначаючи в позові, що останній прийнято відповідачем на виконання рішення суду у справі №360/445/19 від 16.10.2019.

На думку позивача, відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснив нарахування та виплату сум, які позивач мав право отримати при звільненні. Таким чином неналежним нарахуванням та виплатою цих сум відповідач порушив його право на отримання грошового забезпечення (щомісячної премії, надбавки за особливості проходження служби), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням за станом здоров`я в більшому розмірі.

В обґрунтування позовних вимог позивач також зазначив, згідно з відповіддю військової частини НОМЕР_1 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік була виплачена йому лише 20.05.2020 в розмірі 2912,53 грн. Дії відповідача щодо такої виплати є незаконними і протиправними. Належним розміром її виплати позивач вважає суму 8041,75 грн, про нарахування якої позивачу було повідомлено відповідними листами командування від 03.12.2018, 07.12.2018 та 11.12.2018, що надані суду, отже йому відповідачем не доплачено різницю цих сум.

Належним способом захисту порушених прав позивача він вважає саме зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до пункту 14 наказу військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 року №70, а також зобов`язання нарахувати та сплатити позивачу недоплачені суми, присуджені судом, а також суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 349,00 грн за кожний день затримки розрахунку, з 08.02.2019 до дня нарахування і виплати всіх зазначених сум грошового забезпечення в належному розмірі.

Відповідач позовні вимоги не визнав, до канцелярії суду надав відзив на позовну заяву від 09.11.2020 №0989/3/190, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.147-154). Відповідач зазначив, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду №360/445/20 від 16.10.2019 ним було внесено зміни до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08 лютого 2019 року № 33 шляхом видання відповідних наказів №70 від 04.02.2020 (пункт 14) та №234 від 04.07.2020 (пункт 10).

Тому відповідач вказав, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо внесення змін до пункту 14 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 №70 в частині:

- вислуга років у Збройних силах України становить 4 роки 2 місяці 24 дні, пільгова 00 років 04 місяці 24 дні

- виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки служби у зв`язку із звільненням за станом здоров`я, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,

оскільки зазначені зміни внесено наказом командира військової частини НОМЕР_1 №234 від 04.07.2020.

Відповідач зазначив, що одноразова грошова допомога у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я за 3 роки була нарахована у сумі 15705,12 грн та перерахована на особистий картковий рахунок заявника 21.02.2019. На виконання рішення суду та відповідно до зазначених вище змін до наказу відповідача одноразова грошова допомога у разі звільнення за станом здоров`я за 1 рік у сумі 5235,04 грн, була нарахована та після відрахування передбачених законодавством утримань перерахована 10.08.2020 на особистий картковий рахунок заявника, що підтверджено довідкою військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2020 №0989/10/250. Отже, зазначена одноразова грошова допомога виплачена позивачу за 4 повні календарні роки служби в повному обсязі.

Щодо вимог позивача, які стосуються нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, відповідач зазначив наступне.

Виплата зазначеної матеріальної допомоги за 2018 рік здійснювалася на виконання рішення суду №360/445/20 від 16.10.2019, однак, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №257 від 27.08.2018. Сума цієї допомоги після відрахування передбачених законодавством утримань 30.04.2020 перерахована на особистий картковий рахунок позивача в розмірі 2912,53 грн. Саме тому в наказі командира військової частини НОМЕР_1 № 234 від 04.07.2020 зазначено, що ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік отримав. Таким чином, на думку відповідача, відсутні підстави для внесення відповідних змін до пункту 14 наказу військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 року №70.

Позивач визнає факт виплати йому цієї матеріальної допомоги в сумі 2912,53 грн, однак, оспорює розмір цієї виплати, вважаючи, що йому мала бути сплачена сума в розмірі 8041,75 грн.

Відповідач же зазначає, що відповідно до вимог пункту 9 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 №65 Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік накази про виплату видаються виключно у межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнування на її виплат. Отже, відповідно до телеграм Командування Сухопуних військ Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_2 ) від 27.07.2018 №116/14/3/1536, Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_3 ) від 01.08.2018 №1/3877 на виконання наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» командувачем Сухопутних військ ЗСУ затверджено було граничний обсяг видатків за КПКВ 2101020 на 2018 рік для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. В додатку до телеграми від 27.07.2018 №116/14/3/1536 визначався граничний обсяг видатків на 2018 рік для виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань для військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік здійснена відповідачем в межах асигнувань на 2018 рік для здійснення таких виплат.

Крім того, в наказі по стройовій частині (яким є оскаржений наказ №70 від 04.02.2020) не може зазначатися конкретна сума будь-яких виплат, що передбачено Додатком 1 до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, що затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124.

Отже, на думку відповідача, вимоги позивача щодо внесення відповідних змін в оскаржений наказ, а також донарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік не підлягають задоволенню.

Також на думку відповідача, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №234 від 04.07.2020 вказано виплатити щомісячну премію в розмірі 138% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за період з 05 - 08 лютого 2019 викладено в правильній редакції, оскільки при виданні наказу про звільнення зазначається виплата щомісячної премії саме за той місяць, в якому військовослужбовець звільняється та вказується період, по який треба її виплатити, а це саме 8 лютого 2019 року (останній день служби позивача). Зазначені вимоги також передбачені Додатком 1 до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124.

Розрахована позивачем сума заборгованості з грошового забезпечення за період з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року в розмірі 36449,45 грн, на думку відповідача, є невірною, а має складати суму в розмірі 35440,36 грн.

Так відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового складу та деяких інших осіб» з 01.03.2018 та відповідно до пункту 7 телеграми Оперативного командування «Південь» №248/1479 від 26.03.2018 військовослужбовцям слід щомісячно виплачувати надбавку за особливості проходження служби у відсотках до посадового окладу, окладу за військове звання та набавку за вислугу років у залежності від складності та важливості виконуваних обов`язків було установлено базовий розмір цієї надбавки - 10%. Відповідно до телеграми №248/9240 з 1 січня 2019 року встановлено розмір надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, тому грошове забезпечення ОСОБА_1 з жовтня по грудень 2018 року становить 7824,85 грн, а з січня 2019 - 10470,08 грн.

Премія за період з 05 - 08 лютого 2019 була виплачена позивачу і входила до суми його грошового забезпечення, яка зарахована 06.11.2020 на рахунок ОСОБА_1 .

На виконання рішення суду в цій частині колишньому військовослужбовцю ОСОБА_1 було зроблено наступний перерахунок грошового забезпечення: за жовтень 2018 року - 7824,85 грн; за листопад 2018 року - 7824,85 грн; за грудень 2018 року - 7824,85 грн; за січень 2019 року - 10470,08 грн; за лютий 2019 року - 1495,73 грн.

Загальна сума цих виплат перерахована (06.11.2020) на картковий рахунок позивача в розмірі 22434,83 грн (за утриманням військового збору 1,5% у сумі 414,23 та утриманням переплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно, яке помилково було йому зараховане повторно в сумі 4766,45 14.08.2020).

Грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 4694,93 грн нарахована та виплачена на особовий рахунок ОСОБА_1 20.05.2020, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №1089 від 18.05.2020 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №70 від 04.02.2020.

Також відповідач зазначив, що до 15.11.2020 позивачу була зроблена переплата грошового забезпечення, а саме грошова допомога на оздоровлення у сумі 10470,08 грн була виплачена 2 рази (30.04.2020 та 14.08.2020). Тому заборгованості з виплат грошового забезпечення за жовтень 2018 року в сумі 7824,85 грн немає.

Щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач вказав, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, на підставі частини першої статті 117 КЗпП України, є безпідставним. Тому просить залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

07.12.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.211-217), в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Він визнав факт нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги за 4 повні календарні роки служби в повному обсязі, виплата за останній рік в сумі 5235,04 грн мала місце 14.08.2020. Зазначив, що йому не в повному обсязі було виплачено грошове забезпечення за період з 22.10.2018 по 05.02.2019 в розмірі 22506,32 грн та не в повному обсязі була виплачена сума матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік лише в розмірі 2912,53 грн (виплата 30.04.2020).

Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі 2912,53 грн фактично мала місце в 2020 році, отже визначення в наказі від 8 лютого 2019 року № 33 (в тому числі з урахуванням внесених відповідачем до нього змін наказами №70 та № 234), що позивач отримав таку допомогу станом на дату виключення зі списків особового складу частини, є таким, що не відповідає дійсності та є протиправним. Відповідач не надав суду копію наказу, на підставі якого здійснено цю виплату, із зазначенням розміру суми такої виплати, що суперечить вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», отже не довів законності нарахування та виплати цієї допомоги в належному розмірі. Крім того, в матеріалах справи є докази, в яких на звернення позивача керівництво Збройних Сил України повідомляє, що сума цієї матеріальної допомоги в розмірі 8041,75 грн нарахована позивачу відповідачем ще в 2018 році і буде сплачена після отримання відповідних асигнувань.

Також на думку позивача, відповідач не довів правильності нарахування грошового забезпечення за жовтень грудень 2018 року в розмірі 7824,85 грн, оскільки не надав наказів про визначення йому розміру щомісячної премії та надбавки за особливості проходження служби за жовтень грудень 2018 року в розмірі 7824,85 грн. Самі по собі телеграми командування, на які посилається відповідач не встановлюють певного розміру складових грошового забезпечення для певного військовослужбовця, а лише зазначають граничні розміри відповідного асигнування на всю військову частину в цілому. Крім того відсутність коштів на виплату грошового забезпечення не є підставою для ігнорування вимог законодавства щодо нарахування таких виплат в належному розмірі, оскільки такі дії прямо порушують право військовослужбовців на їх отримання.

28.12.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він також просив суд залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення (а.с.241-246). Крім іншого зазначив, що вимоги Кодексу законів про працю не можуть застосовуватися до осіб, які перебувають на військовій службі.

Ухвалою суду від 20.08.2020 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (а.с.50-51).

Ухвалою суду від 15.09.2020 відкласти підготовче засідання у справі та повторно зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надіслати суду матеріали особової справи ОСОБА_1 та відзив на позовну заяву (а.с.56).

Ухвалою суду від 19.10.2020 продовжено Військовій частині НОМЕР_1 строк для подання відзиву на позовну заяву та відкладено підготовче засідання у справі (а.с.77-78).

Ухвалою суду від 17.11.2020 закрито підготовче провадження у справі № 360/3097/20 та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с.182).

Ухвалою суду від 10.12.2020 продовжено Військовій частині НОМЕР_1 строк для подання заперечення щодо відповіді на відзив та відкладено судове засідання (а.с.237).

В судове засідання позивач не прибув, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.250).

Суд розглядає справу в порядку, визначеному ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини, що склалися між сторонами.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 14.04.2015 (а.с.12,13-15).

Згідно із витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 29.07.2016 № 210 солдата ОСОБА_1 , призначеного на посаду водія-машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно технічного взводу інженерної роти військової частини польова пошта НОМЕР_5 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого проходження служби, з 29.07.2016 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с.100).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2019 № 33 молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія-машиніста екскаватора інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.02.2019 № 16-РС з військової служби у відставку з виключеннням з військового обліку за п.п. б пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я); вважати таким, що справи та посаду здав і направити для виключення з військового обліку до Рубіжансько Кремінського об`єднаного міського військового комісаріату Луганської області. З 08.02.2019 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у ЗСУ становить: календарна 03 роки 11 місяців 10 днів, пільгова 00 років 04 місяці 24 дні. Виплатити щомісячну премію в розмірі 138% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за вйськовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за період з 05 по 08 лютого 2019 року. Матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 за 2018 рік отримав. Допомогу для оздоровлення за 2018 рік відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 отримав. Виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (а.с.17).

Постановою першого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 у справі №360/445/19 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 360/445/19 залишено без задоволення, рішення суду залишено без змін (а.с.59-69).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 у справі № 360/445/19 позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

-визнав протиправним та скасував пункт 9 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 жовтня 2018 року № 354, яким визначено вважати таким, що самовільно залишив військову частину, зняти з усіх видів забезпечення та припинити виплати з 22 жовтня 2018 року молодшому сержанту ОСОБА_1 , водію-машиністу екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ;

-визнав протиправним та скасував пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 листопада 2018 року № 385 щодо зарахування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 17 листопада 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія-машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ;

-визнав пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 лютого 2019 року № 33 протиправним в частині обчислення календарної вислуги років ОСОБА_1 , виплати грошового забезпечення за період з 05 по 08 лютого 2019 року, виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я;

-визнав протиправним та скасував пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 лютого 2019 року № 33 в частині проведення відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився в самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та в частині зазначення, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за 2018 рік отримав;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 внести зміни до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 лютого 2019 року № 33 шляхом обчислення календарної та пільгової вислуги років ОСОБА_1 з урахуванням періоду військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, здійснивши перерахунок належного грошового забезпечення за період з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я, та здійснити виплату перерахованих сум з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням встановлених податків, зборів та обов`язкових платежів;

-визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік;

-визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

У задоволенні решти позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 відмовив.

У задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України відмовив (а.с.60).

Отже, щодо спірних правовідносин зазначеним рішенням суду визнано протиправним пункт 1 наказу від 08 лютого 2019 року № 33 про виключення позивача з особового складу ВЧ НОМЕР_1 в частині:

- невірного обчислення в цьому наказі календарної вислуги років,

- виплати грошового забезпечення лише за період за період з 05 по 08 лютого 2019 року,

- виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення лише за 3 повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я (абз. 4 резолютивної частини рішення суду).

У зв`язку з чим судом зобов`язано відповідача:

- внести зміни до пункту 1 наказу від 08 лютого 2019 року № 33:

- шляхом обчислення календарної та пільгової вислуги років ОСОБА_1 з урахуванням періоду військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року;

- щодо здійснення перерахунку належного грошового забезпечення за період з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року та одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я, та здійснити виплату перерахованих сум з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням встановлених податків, зборів та обов`язкових платежів (абз. 6 резолютивної частини рішення суду).

Крім того, щодо спірних правовідносин суд:

- визнав протиправним та скасував пункт 1 наказу від 08 лютого 2019 року № 33 в частині зазначення, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за 2018 рік отримав (внести відповідні зміни в зазначений наказ не зобов`язував - абз. 5 резолютивної частини рішення суду);

- визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік (абз. 7 резолютивної частини рішення суду);

- зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік (абз. 8 резолютивної частини рішення суду).

Позивач звернувся до суду, оскаржуючи рішення відповідача (пункт 14 наказу від 04.02.2020 року №70), яким внесено зміни до пункту 1 наказу від 08 лютого 2019 року № 33 та викладено цей пункт в іншій редакції, а також дії відповідача щодо неправильності нарахування зазначених в рішенні суду виплат, які позивач не отримав при звільненні.

Оскільки в самому рішенні суду не визначено розмір сум цих виплат, а лише зобов`язано відповідача здійснити їх розрахунок та виплату, а також, оскільки відповідач виклав пункт 1 наказу від 08 лютого 2019 року № 33 повністю в новій редакції, видавши накази від 04.02.2020 року №70, а потім від 04.07.2020 №234 (про що зазначає у відзиві), суд дійшов висновку, що такі рішення та дії відповідача щодо розрахунку виплат, хоча і вчинені на виконання рішення суду, самі по собі можуть бути оскаржені в судовому порядку та складають самостійний предмет позову.

Щодо дій та рішень відповідача, вчинених ним з метою виконання вказаного рішення суду, судом встановлені такі обставини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2020 № 70 (пункт 14) внесено зміни до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2019 № 33 та пункт 1 викладено в наступній редакції:

"молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія-машиніста екскаватора інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.02.2019 № 16-РС з військової служби у відставку з виключеннням з військового обліку за п.п. б пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я) вважати таким, що справи та посаду здав і направити для виключення з військового обліку до Рубіжансько Кремінського об`єднаного міського військового комісаріату Луганської області. З 08.02.2019 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вислуга років у ЗСУ становить: календарна 03 роки 11 місяців 10 днів, пільгова 00 років 04 місяці 24 дні.

Виплатити щомісячну премію в розмірі 138% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за період з 05 по 08 лютого 2019 року. Щорічна основна відпустка за 2018 рік використана в обсязі 30 діб. Щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана. Виплатити грошову компенсацію за 30 днів невикористаної частини щорічної основної відпустки за 2019 рік відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2018 рік отримав. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2019 рік не отримував. Допомогу для оздоровлення за 2018 рік відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» отримав. Допомогу для оздоровлення за 2019 рік відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не отримував. Виплатити допомогу на оздоровлення за 2019 рік відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Виплатити компенсацію за не отримане речове майно в сумі 4766,45 грн. Підйомну допомогу у 2018 році не отримував. Постійним або службовим житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с.18).

Отже, оскаржений позивачем наказ не містить жодних змін, які відповідач мав внести до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2019 № 33 та пункт 1 на виконання рішення суду (календарна та пільгова вислуга, обчислення років, за які має бути нарахована одноразова грошова допомога та період, за який необхідно позивачу нарахувати та сплатити грошове забезпечення залишилися незмінними).

Потім відповідач аналогічним наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.07.2020 № 234 (пункт 10) вніс зміни до пункту 1наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.02.2019 № 33, який викладено в тотожній редакції, що відрізняється від наказу № 70 від 04.02.2020 лише визначенням, що:

- вислуга років у ЗСУ позивача становить: календарна 04 роки 02 місяці 24 дні (пільгову вислугу не зазначено);

- виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач в оскарженому наказі № 70 від 04.02.2020 вимоги суду щодо внесення відповідних змін в наказ від 08.02.2019 № 33 стосовно обчислення календарної та пільгової вислуги позивача не виконав, а наказом від 04.07.2020 № 234 (пункт 10) вніс такі відомості неповністю, не зазначивши пільгову вислугу позивача, а також відомостей про необхідність перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за період його військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, як вимагає зазначене рішення суду.

Крім того, відповідач залишив чинним в новій редакції наказу від 08.02.2019 № 33 пункту 1 (і в пункті 14 наказу від 04.02.2020 року №70, і в пункті 10 наказу від 04.07.2020 № 234) визначення про те, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік позивач отримав, хоча цей пункт наказу (від 08.02.2019 № 33 та пункт 1) визнано протиправним та скасовано рішенням суду, оскільки судом встановлено, що станом на час звільнення позивача та виключення його зі списків особового складу 08.02.2019 ці виплати позивач не отримав.

Отже, зазначені рішення відповідачів про викладення в новій редакції пункту 1 наказу від 08.02.2019 № 33 суперечать вимогам рішення суду від 16.10.2019 у справі № 360/445/19 та є протиправними та скасувати в частині: не зазначення пільгової вислуги позивача з урахуванням періоду його військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, а також відомостей про необхідність перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за період його військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року; крім того залишення в новій редакції наказу визначення про те, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік позивач отримав.

В частині визнання протиправним та скасування зазначених положень пункту 10 наказу від 04.07.2020 № 234 суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту порушених прав позивача на підставі частини 2 статті 9 КАС України.

Щодо оскаржених дій відповідача стосовно розрахунку виплат, присуджених за рішенням суду, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Сторони визнають ту обставину, що відповідач виплатив, а позивач отримав суму одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»: за 3 роки - в сумі 15705,12 грн, 21.02.2019, за 1 рік в сумі 5235,04 грн 14.08.2020. Зазначений факт також підтверджено довідкою відповідача від 08.11.2020 №0989/10 в пункті 3 якої зазначено, що ця сума разом з іншими виплатами в загальному розмірі 18640,35 грн перерахована на картковий рахунок позивача 14.08.2020, а також випискаю з карткового рахунка позивача, яка містить відомості про зарахування зазначеної суми (а.с. 177, 198).

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Факт виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік в сумі 2912,53 грн, відповідач підтверджує шляхом надання довідки від 08.11.2020 №0989/10 в пункті 1 якої зазначено, що ця сума разом з іншими виплатами в загальному розмірі 14900,72 грн перерахована на картковий рахунок позивача 30.04.2020, а також копією платіжного доручення №975 від 29.04.2020 на суму 14900,72 грн (а.с. 177, 175).

Однак, виписка з карткового рахунку позивача не містить відомостей про отримання ним зазначених в пунктах 1 та 2 довідки відповідача від 08.11.2020 №0989/10 платежів, а саме: від 30.04.2020 на суму 14900,72 грн та від 20.05.2020 в сумі 4694,93 грн, а лише підтверджує факт зарахування на його картковий рахунок 14.08.2020 суми в розмірі 18640,35 грн та 06.11.2020 суми в розмірі 22506,32 грн, виплата яких також зазначена у пунктах 3 та 4 вказаної довідки відповідача.

Таким чином, факт отримання позивачем матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік в сумі 2912,53 грн 30.04.2020, на який посилався відповідач у відзиві не підтверджено в ході розгляду справи.

Крім того, позивач оспорює розмір цієї виплати, вважаючи, що йому мала бути сплачена ця виплата в розмірі 8041,75 грн.

У відзиві відповідач зазначив, що виплата зазначеної матеріальної допомоги за 2018 рік здійснювалася на виконання рішення суду №360/445/20 від 16.10.2019 на підставі наказу командира А0989 №257 від 27.08.2018, однак, копії вказаного наказу на підтвердження повноти нарахування та виплати цієї суми суду не надав, отже не довів правомірності своїх дій щодо розрахунку цієї суми здійсненого на виконання рішення суду щодо нарахування такої виплати в повному обсязі.

Відсутність спору щодо розміру невиплаченої позивачу суми матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік станом на час його звільнення підтверджено зазначеним судовим рішенням та наданими позивачем відповідями на його звернення та звернення його представника, що містять відомості про призначення позивачу ще в 2018 році виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік в сумі 8041,75 грн (без утримання необхідних платежів та зборів), яка має бути виплачена йому в розмірі 7921,12 грн після отримання відповідних асигнувань (а.с.19 зв. бік, 32-33, 34).

Як вже зазначалося сам факт нарахування та виплати відповідачем позивачу суми в розмірі 06.11.2020 суми в розмірі 22506,32 грн підтверджено в ході судового розгляду справи як відомостями довідки відповідача від 08.11.2020 №0989/10 (пункт 4) так і випискою з карткового рахунку позивача (а.с.177 та 198).

Однак, у зв`язку з непідтвердженням випискою з карткового рахунку позивача факту отримання ним виплати, зазначеної в пункті 1 довідки відповідача від 08.11.2020 №0989/10, а саме: від 30.04.2020 на суму 14900,72 грн (в тому числі грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік в сумі 10470,82 грн), не підтвердженою також залишається обставина подвійного нарахування та виплати позивачу цієї суми (на факт якої посилався відповідач в цій довідці та запереченнях). Тому у відповідача наявна заборгованість з виплати позивачу суми грошового забезпечення за жовтень 2018 року відповідно відомостей до пункту 4 цієї довідки та виписки з карткового рахунку позивача (а.с.177 та 198).

Також відповідачем не доведено той факт, що ним правильно розраховано щомісячний розмір грошового забезпечення позивача за період жовтень грудень 2018 року - 7824,85 грн, оскільки не надано суду розрахунку цієї суми за складовими грошового забезпечення позивача, який посилається на неповноту нарахування грошового забезпечення відповідачем в цей період, вважаючи правильним розрахунок в розмірі 8041,75 грн щомісячного грошового забезпечення. Отже відповідач не довів і факти повноти нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу за цей період.

Таким чином, відповідач не довів тих обставин, що сплатив позивачу всі суми, виплата яких мала бути здійснена при звільненні позивача, в тому числі обов`язок щодо нарахування яких визначено в рішенні суду у справі №360/445/19.

Як встановлено судом 07.05.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виконати рішення суду у справі №360/445/19 (а.с.20-21).

На вищевказану заяву відповідачем було надано відповідь від 27.05.2020 №0989/3/76, в якій останній, серед іншого, зазначив, що:

- виплата компенсації за неотримане речове майно в сумі 4766,45 грн зазначено в наказі №70 від 04.02.2020 та 20.05.2020 на картковий рахунок зарахована дана сума;

- на картковий рахунок 30.04.2020 надійшла сума в розмірі 14900,72 грн, яка складається з 10470,82 грн грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік, 1745,02 грн грошова компенсація за невикористану відпустку, 2912,53 грн матеріальна допомога, 226 грн військовий збір;

- враховуючи виплату коштів 20.05.2020 та 30.04.2020 рішення суду виконано в повному обсязі (а.с.19).

В матеріалах справи наявна довідка-розрахунок військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2020 №0989/10/245, з якої вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби 08.02.2019 сума його грошового забезпечення складала 10470,08 грн (а.с.174).

Саме виходячи з цього розрахунку відповідач нарахував грошове забезпечення позивачу за останні два місяці перед звільненням (січень та лютий 2019 року).

З вказаним розрахунком грошового забезпечення позивача станом на дату його звільнення позивач погоджується, отже ця обставина не є спірною для сторін та не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч.1 ст.78 КАС України.

Довідка військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2020 №0989/10/250 містить відомості про те, що 30.04.2020 було зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 в сумі 14900,72 грн (а.с.175); 20.05.2020 зарахування 4694,93 грн (а.с.176); 14.08.2020 зарахування в сумі 18640,35 грн; 06.11.2020 зарахування в сумі 22506,32 грн. Залишок заборгованості згідно з рішенням суду №360/445/19 від 21.01.2020 складає: 7824,85 грн доплата за жовтень місяць 2018 року, але виходячи з того, що була зроблена переплата грошового забезпечення, а саме грошова допомога на оздоровлення у сумі 10470,08 грн була виплачена 2 рази (30.04.2020 та 14.08.2020), заборгованість з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 відсутня (а.с.177-178).

Як зазначено судом вище випискою з карткового рахунку позивача лише частково підтверджено факт зарахування вказаних сум (а.с. 196-198).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обовязок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у звязку з виконанням ними конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно із частиною третьою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Згідно з вимогою частини третьою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Відповідно до вимог частини 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з вимогою абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до вимог частини 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Нарахування плати за труд військовослужбовцям здійснюється з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260).

Відповідно до вимог розділу XXXI порядку № 260 виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби здійснюється військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно.

Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям здійснюється з дотриманням вимог розділу XXIV Порядок № 260, в тому числі пунктів 7,9 :

- розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України; до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги;

- виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Вказані вище норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на військових норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військових (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР Про оплату праці (далі Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У зв`язку з чим Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки, як встановлено судом при розгляді цієї справи, відповідачем не доведено факт нарахування та виплати позивачу всіх належних сум при звільненні сум, в тому числі виплата яких присуджена рішенням суду, очевидним є висновок про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з таким позовом.

Тому суд дійшов висновку, що позов у даній справі поданий з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Згідно з пунктом 9 розділу І Загальні положення Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І Загальні положення Порядку № 260).

Відповідно до пункту 23 розділу І Загальні положення Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць (абзац перший пункту 8 розділу III Окремі питання виплати грошового забезпечення Порядку № 260).

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзаци сьомий, восьмий пункту 8 розділу III Окремі питання виплати грошового забезпечення Порядку № 260).

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення поліцейського обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно з довідкою-розрахунком відповідача від 04.11.2020 № 0989/10/245, а також пункту 4 довідки від 08.11.2020 №0989/10/250 (а.с.174, 177) грошове забезпечення позивача, з якого обчислюється його середньоденне грошове забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за січень 2019 року 10470,08 грн; за лютий 2019 року 1495,73 грн, разом 11965,81 грн, загальна сума грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням позивача складає: 11965,81 грн.

За січень та лютий 2019 року грошове забезпечення нараховане позивачу за 39 календарні дні (за січень 2019 року 31 календарний день, за лютий 2019 року 4 календарних дні по дату звільнення).

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 11965,81 грн : 35 календарних дні = 341,88 грн.

День звільнення позивача 08.02.2019 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 09.02.2019 по 18.01.2021 та становить 692 календарних днів.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2019 по 18.01.2021, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 341,88 грн х 692 календарних днів = 236 580,96 грн.

Оскільки, як встановлено судом при розгляді цієї справи, відповідачем не доведено факт нарахування та виплати позивачу всіх належних сум при звільненні сум і ці суми залишаються невиплаченими позивачу на час розгляду цієї справи в суді, суд не знаходить підстав для застосування співмірності, про яку йдеться в постановах Верховного Суду у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, в тому числі у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем судового рішення, яким присуджені такі виплати.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом з зазначених вище підстав.

Позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, тому відповідно до вимог ст. 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовільнити частково.

Визнати протиправними та скасувати пункт 14 наказу військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 №70 та пункт 10 наказу військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2020 №234, якими внесено зміни до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) від 08 лютого 2019 року № 33, в частині: не зазначення пільгової вислуги позивача з урахуванням періоду його військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, а також відомостей про необхідність перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за період його військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року; зазначення, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік ОСОБА_1 отримав.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2019 по 18.01.2021 в сумі 236 580,96 грн (двісті тридцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят гривень 96 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено та підписано 29 січня 2021 року.

Суддя В.С. Шембелян