Справа № 580/2704/19
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року справа № 580/2704/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Тимошенко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Остроушко Л.І.,

представника позивача - Мельника Р.А. (згідно з ордером),

розглядаючи за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Буцької селищної ради про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

встановив:

30 серпня 2019 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовною заявою до Буцької селищної ради (20114, Черкаська область, Маньківський район, смт. Буки, вул. Центральна, 28, ), в якій просить:

1) стягнути на користь ОСОБА_1 з Буцької селищної ради Маньківського району Черкаської області суму одноразової грошової допомоги у розмірі 24915,00 грн;

2) стягнути на користь ОСОБА_1 з Буцької селищної ради Маньківського району Черкаської області суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 6180,48 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що працювала на виборній посаді секретаря Буцької селищної ради протягом останніх двох років - з 2015 по 2018 рік, що підтверджується записом у трудовій книжці. На підставі рішення сесії депутатів Буцької селищної ради від 04 січня 2018 року № 22-5/ VII прийнято рішення надати їй як секретарю Буцької селищної ради одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку з припиненням повноважень, а головному бухгалтеру Буцької селищної ради, провести виплату одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у день розрахунку. 9 січня 2018 року в Буцькій селищній раді відбулося складення повноважень секретаря Буцької селищної ради і офіційне звільнення з посади. У Буцькій селищній раді 19 січня 2018 року зареєстровано подане позивачкою звернення з проханням виплатити зазначені кошти, але станом на день подачі позовної заяви до суду жодної виплати не відбулося. Оскільки, середньомісячна заробітна плата позивачки становила 8305 грн., то сума матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат становить 24915 грн. Останній робочий день позивачки на посаді згідно запису в трудовій книжці це 09 січня 2018 року, а розрахунок від організації надійшов 31 січня 2018 року, що є порушенням статей 116, 117 КЗпП України, що і змусило позивачку звернутись з відповідним позовом до суду.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду Тимошенко В.П. від 17.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 постановлено розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Буцької селищної ради про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду 15.01.2020 зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Буцької селищної ради про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду 20.01.2020 поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Буцької селищної ради про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив.

Заслухавши представника позивача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

Позивачка, працювала на виборній посаді секретаря Буцької селищної ради протягом останніх двох років - з 2015 по 2018 рік, що підтверджується записом у трудовій книжці.

На підставі рішення сесії депутатів Буцької селищної ради від 04 січня 2018 року № 22-5/ VII прийнято рішення надати позивачці як секретарю Буцької селищної ради одноразову матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку з припиненням повноважень, а головному бухгалтеру Буцької селищної ради, провести виплату одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у день розрахунку.

09 січня 2018 року в Буцькій селищній раді відбулося складення позивачкою повноважень секретаря Буцької селищної ради і офіційне звільнення з посади.

19 січня 2018 року в Буцькій селищній раді зареєстровано подане позивачкою звернення з проханням виплати зазначені кошти, але станом на день подачі позовної заяви до суду жодної виплати не відбулося.

Рішенням Буцької селищної ради 21.12.2018 №16-11/VIІ "Про відміну другого, третього і четвертого пункту рішення селищної ради №22-5/VII від 04.01.2018 "Звіт селищного голови про роботу виконавчого комітету Буцької селищної ради за 2017 рік" вбачається відміна п. 2,3,4 рішення від 04.01.2018.

Відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року визнано протиправним та скасовано рішення Буцької селищної ради (20114, Черкаська обл., Маньківський р-н, смт Буки, вул. Центральна, буд. 28, ) від 21.12.2018 №16-11/VIІ "Про відміну другого, третього і четвертого пункту рішення селищної ради №22-5/VII від 04.01.2018 "Звіт селищного голови про роботу виконавчого комітету Буцької селищної ради за 2017 рік" в частині, що стосується нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку з припиненням повноважень. Рішення Черкаського окружного адміністративного від 10 вересня 2020 року набрало законної сили 13.10.2020.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, оскільки рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року визнано протиправним та скасовано рішення Буцької селищної ради (20114, Черкаська обл., Маньківський р-н, смт Буки, вул. Центральна, буд. 28, ) від 21.12.2018 №16-11/VIІ "Про відміну другого, третього і четвертого пункту рішення селищної ради №22-5/VII від 04.01.2018 "Звіт селищного голови про роботу виконавчого комітету Буцької селищної ради за 2017 рік" в частині, що стосується нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку з припиненням повноважень, то суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 з Буцької селищної ради Маньківського району Черкаської області суму одноразової грошової допомоги у розмірі 24915,00 грн.

Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття "якість закону" таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року "Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року "Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65).

Отже, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

Разом з тим ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Суд встановив, позивачку звільнено 09 січня 2018 року, що підтверджується копією трудової книжки, фактичний розрахунок відбувся 31 січня 2018 року, що вчинено із порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а відтак у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який в даному випадку становить з 09.01.2018 до 31.01.2018 (16 днів).

Згідно довідки Буцької селищної ради від 06.02.2018 року № 185 середня заробітна плата позивачки за останні два місяці становить 8305 грн. 00 коп., середньоденна заробітна плата складає 386,28 грн (зарплату за один день)*16 (на кількість днів затримки) = 6180 грн, 48 коп., тобто дана сума є середнім заробітком за весь час затримки.

Тому суд дійшов висновку стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6180,48 грн.

Щодо стягнення судових витрат суд зазначає таке.

Вирішуючи питання розподілу згідно з вимогами ст.139 КАС України судових витрат, суд врахував таке.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ордером від 21.10.2019 серії ЧК №74240, договором від 16.05.2019 №20, укладеним позивачем з Мельником Р.А. , підтверджується залучення позивачем для вирішення її спору судом професійної правничої допомоги адвоката, який має свідоцтво адвоката від 15.12.2017 серії ЧК №000841.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.132 КАС України такі витрати належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч.6-7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд врахував відсутність від відповідача клопотань в порядку вказаних ч.ч.6-7 ст.134 КАС України.

Квитанцією до прибуткового касового ордера від 13.12.2019 №34 підтверджується сплата позивачем адвокату Мельнику Р.А коштів в сумі 7400,00грн.

Вищевказаний договір про надання правової допомоги стосується надання позивачу юридичних послуг.

Відповідно до акту надання правової допомоги до наведеного договору позивачу надані послуги на загальну суму 7400,00грн., що включають вивчення матеріалів справи, складання позовної заяви, супровід у судових засіданнях.

Отже, понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 7400,00грн. в межах цієї справи суду підтверджене та доведене.

Відповідно до частин 1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Дотримуючись вказаних вимог, зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню підтверджені належними доказами судові витрати зі сплати послуг професійної правничої допомоги в сумі 7400,00 грн. та судового збору в розмірі 1536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 14, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255 КАС України, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Буцької селищної ради Маньківського району Черкаської області (20114, Черкаська область, Маньківський район, смт. Буки, вул. Центральна, 28, ) суму одноразової грошової допомоги у розмірі 24915,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Буцької селищної ради Маньківського району Черкаської області (20114, Черкаська область, Маньківський район, смт. Буки, вул. Центральна, 28, ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 6180,48 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Буцької селищної ради (20114, Черкаська обл., Маньківський р-н, смт Буки, вул. Центральна, буд. 28, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7400,00 грн. (сім тисяч чотириста) грн 00 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 1536,80 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08.02.2021.

Суддя В.П. Тимошенко