Справа № 214/3941/20
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/3941/20
2-а/214/23/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 лютого 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Шевченко Ю.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача Солода Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Рау Данила Сергійовича про визнати незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Рау Д.С. (далі за текстом «інспектор»), в якому просить: винести постанову, якою визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ДП018 № 759599 від 28.05.2020 року, складеною інспектором про притягнення його, позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

В обґрунтування позову наводить наступне. 28 травня 2020 р. він, позивач, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ДПО18 № 759599 від 28.04.2020 року, складеною інспектором, був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП. Вказує, що постановою встановлено, що він 28 травня 2020 року о 15:04год., в Дніпропетровській області, Дніпровському районі, ПДМ04 173 км., керуючи транспортним засобом AUDI S4 державний номерний знак НОМЕР_1 (далі за текстом «автомобіль «Ауді») рухався зі швидкістю 105км/год, чим порушив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті 55 км/год., чим порушив п.п. 12.4 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. Постановою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, в розмірі 510 грн. на користь держави, з яким не був згоден з наступних підстав та обставин. Вказує, що 28 травня 2020 року о 15:04год., дійсно рухався на власному автомобілі «Ауді» по автодорозі Дніпро-Кривий Ріг в потоці інших транспортних засобів які рухались у попутному та зворотному напрямку, і був зупинений у зазначеному в постанові місці. Наполягає, що жодних правил дорожнього руху не порушував, швидкісний режим не перевищував. Після зупинки попрохав інспектора пояснити причину зупинки, на що поліцейський відповів, що він, позивач, начебто перевищив швидкість та він має докази порушення ПДР. Після його, позивача, слів інспектор показав чорно-білі фото, де схожий на його, позивача, автомобіль начебто перевищує швидкість. Він, позивач, одразу зазначив, що зйомка за допомогою лазерного пристрою TruCam 000314 здійснювалась при дисперсійних перешкодах - похмурої погоди, а тому робота прилада буде некоректною. Згідно оригінальної інструкції складеною англійською мовою виробника Laser Technology, Inc., використання приладу в поганих погодних умовах призводить до спотворення результатів вимірювань. Наполягає, що використання приладу в похмуру погоду призвело до некоректної роботи приладу. Зазначає, що відповідач здійснював фіксування в ручному режимі, чим порушив ч. 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію», згідно якої поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні. Він, позивач, надавав пояснення відносно своїх правомірних дій, але інспектор проігнорував їх, всупереч Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 у справі N 1-11/2015, ч. 1,2 ст. 258 КУпАП, розглянув справу в скороченому провадженні та виніс постанову без складання протоколу та додержання принципу законності. Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП, про адміністративні правопорушення протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Вказує, що порушення було зафіксовано не в автоматичному режимі, що зазначено в оскаржуваній постанові. Рішенням Конституційний Суд України від 26.05.2015 у справі N 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що у частинах 1, 2 ст. 258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом, притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні. Наполягає, що таким чином. Конституційний Суд України у зазначеній справі дійшов висновку, що всі інші види правопорушень, в тому числі і ті, за які відповідальність передбачена ст. 122 Кодексу, розгляду у скороченому провадженні не підлягають. Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу. Зазначає, що в зв`язку з тим, що він, позивач, не погоджувався с правопорушенням, інспектор не мав права на місці вчинення адміністративного правопорушення виносити оскаржувану постанову. В постанові зазначено, що він, позивач, відмовився від її отримання, що не відповідає дійсності. Після складання відносно постанови, відповідач з напарником різко поїхали з місця несення служби забравши постанову з собою. Тільки після його, позивача, звернення до поліції та прибуття додаткового патрулю (моніторингу), отримав копію постанови. Зазначає, що відповідач виніс постанову, проігнорувавши вимоги чинного законодавства, що призвело до подання позову до суду за захистом своїх порушених прав. Зазначає, що докази здобуті з порушенням порядку встановленого законом є недопустимі, фото та/або відео фіксація не могли бути покладена в основу складання оскаржуваної постанови. Наполягає, що складена відповідачем постанова є незаконною, а тому підлягає скасуванню.

Під час розгляду справи заявлялося клопотання про відкладення розгляду, яке задоволено.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. При цьому також пояснив, що він інспектору надавав посвідчення водія, просив надати адвоката, інспектор уїхав, копію постанови не вручив. Тому він, позивач, зателефонував на «гарячу лінію», після чого хтось приїхав та вручив копію постанови. До винесення постанови докази йому не пред`являли.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та підтвердив його зміст.

Після перерви, оголошеної у зв`язку з службовою необхідністю, у судовому засіданні 2 лютого 2021 року, коли відбувався розгляд справи по суті, позивач та його представник після закінчення перерви, не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторін та зазначив, що підтримує позов.

Відповідач у судове засідання не прибув, про час та міс це розгляду справи був належно повідомлений, у відзиві навів клопотання про розгляд справи за його відсутності. При цьому у відзиві навів наступне. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пункт 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Згідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. У населених пунктах організований інтенсивний дорожній рух, що вимагає підвищеної уваги до забезпечення безпеки на проїзній частині, тому в таких місцях на всіх ділянках доріг (крім житлових зон і територій підприємств) встановлено максимально допустиме обмеження швидкості руху в 50 км/год. Дане обмеження встановленої максимальної швидкості руху вводиться знаком 5.45 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.46 «Кінець населеного пункту». Частиною 3 ст. 122 КУпАП передбачено, що зокрема, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення. Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. У відповідності до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Частиною 2 ст. 258 КУпАП встановлено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції (ст. 222 КУпАП). У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті (ст. 258 КУпАП), уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Частина 2 ст. 33 КУпАП встановлює, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. Згідно ч. 2 ст. 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень, зокрема, і за частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП. Вказує, що зі змісту зазначених правових норм вбачається, що Національна поліція України уповноважена через своїх співробітників притягувати осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень. Вказує, що 28.05.2020 близько 15 години 04 хвилин, відповідачем, у відповідності до вищезазначених норм чинного законодавства, було винесено постанову серії ДПО18 № 759599 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 122 КУпАП про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром 510 гривень. Вказана постанова обґрунтована тим, що позивач, керуючи автомобілем «Aуді», рухався в межах населеного пункту зі швидкістю 105 км/год., чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху на 55 км/год.; замірювання швидкості руху зазначеного транспортного засобу під керуванням позивача здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості TruCam № 000314. Зазначає, що вказана постанова повністю відповідає вимогам, встановленим п. 5 Розділу 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, відповідно до яких постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. З урахуванням аналізу підстав для скасування оскаржуваної постанови, висловлених позивачем у його позовній заяві, звертає увагу на наступне. Щодо зауваження позивача, стосовно факту винесення оскаржуваної постанови відповідачем на місці вчинення правопорушення та відразу після вчинення цього правопорушення, зазначає, що відповідно до Рішення Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення», згідно якого словосполучення «за місцем вчинення адміністративного правопорушення» визначає адміністративно територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Згідно зі статтею 133 Конституції України, систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Наполягає, що у цьому випадку, адміністративно територіальною одиницею є Дніпропетровська область, що спростовує думку позивача, стосовно необхідності проведення розгляду справи про адміністративне правопорушення саме за адресою розташування органу, співробітником якого є відповідач. Пунктом 2.3 Рішення Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 р. «у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення» встановлено, що законодавство передбачає випадки коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а на місці вчинення правопорушення виноситься постанова (ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП), в такому разі притягнення особи до адміністративної відповідальності фактично відбувається у скороченому провадженні. Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Таким чином, законодавством, як виключення, передбачено процедуру скороченого провадження при притягненні особи до адміністративної відповідальності, під час якої фіксація адміністративного правопорушення, розгляд справи і накладання адміністративного стягнення на правопорушника відбувається безпосередньо на місці його вчинення. Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дано офіційне тлумачення положенню частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. З 8 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище рішення) набрав чинності Закон України № 596 VІІІ від 14.07.2015, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, щодо порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від складання протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Зазначає, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 законодавець позбавив осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, права на складання протоколу, віднісши їх розгляд до скороченого провадження. Наполягає, що з вищенаведеного випливає висновок, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнаний неконституційним, а відтак, є обов`язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Вказує, що зазначаючи про обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій або бездіяльності, позивач не врахував, що судова практика містить правову позицію про те, що КАС України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України). КАС України встановлює, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази. Наполягає, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували обґрунтованість позовних вимог та спростовували б правомірність оскаржуваної постанови. Вважає, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві, мають суто гіпотетичний характер та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Щодо посилань позивача про нібито порушення його права на захист звертає увагу суду на той факт, що Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи. Зазначає, що ч. 3 ст. 122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту, таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді під час розгляду справи. (тобто визнає факт). Зауважує, що пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено поняття «правова допомога» та «правові послуги». Так, згідно вказаної правової норми, правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення; правові послуги - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації. Тобто, правова допомога, право на отримання якої гарантоване Конституцією України, не зводиться лише до особистої участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права в розгляді певної справи, а може бути отримана особою, зокрема, й у вигляді юридичної консультації, в тому числі отриманої за допомогою засобів телефонного зв`язку. Якщо ж особа не скористалась таким своїм правом і не отримала правову допомогу під час розгляду справи на місці вчинення правопорушення, вона не втрачає такого права і в подальшому при оскарженні ухваленої поліцейським постанови. Наголошує, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, і позивач не зазначає в своєму позові, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу. В ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не перешкоджав реалізації права на отримання правової допомоги на місці розгляду справи чи в телефонному режимі. Наполягає, що ним, відповідачем, було забезпечено позивачу можливість реалізації прав, визначених ст. 268 КУпАП, при розгляді справи. Щодо позовної вимоги про визнання незаконною постанови звертає увагу суду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, крім іншого, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій. За існуючим правилом, правові норми по відношенню одних до інших поділяються на загальні та спеціальні. Загальна норма врегульовує певні відносини в цілому, спеціальна встановлює деякі особливості порівняно із загальною, тобто врегульовує вужче коло відносин. Наведена вище правова норма за своїм змістом є загальною і встановлює можливі способи судового захисту порушених прав, свобод або законних інтересів осіб, які звернулись до суду за таким захистом. Водночас, КАС України містить норму, якою врегульовані особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності. Так, відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України. за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Отже, ч. 3 ст. 286 КАС України порівняно з ч. 1 ст. 5 КАС України є спеціальною нормою, оскільки єдиний предмет її регулювання полягає у встановленні можливих способів судового захисту в окремо визначеній категорії справ справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності. Крім того, така ж спеціальна норма міститься у ст. 293 КУпАП, якою встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; скасовує постанову і закриває справу; змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Вказує, що наведений у зазначених вище нормах перелік можливих способів судового захисту є вичерпним. Зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів (змістовний принцип застосування правових норм). Наполягає, що з аналізу вищевказаних норм вбачається, що під час вирішення судами справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності визнання постанови (інших рішень) про притягання до адміністративної відповідальності протиправною чинним законодавством не передбачено. Отже, спеціальними нормами чинного законодавства встановлені певні обмеження щодо способу судового захисту, який може бути застосовано судом саме по цій категорії справ. Відтак, позовні вимоги щодо визнання оскаржуваної постанови протиправною не можуть бути задоволені під час розгляду даної справи. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, по-перше, звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Вимогами ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у складі поліції функціонують, зокрема, патрульна поліція. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Згідно з вимогами пункту 1 розділу 1 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.07.2015 № 73 (зі змінами), Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку. Відповідно до Положення, Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штампи; Департамент патрульної поліції є органом, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законом, згідно із щорічним кошторисом видатків, передбачених для Національної поліції і відповідно до чинного законодавства може виступати від власного імені в суді. Згідно з вимогами пункту 4 розділу 1 Положення про Департамент патрульної поліції Національної поліції України від 06.07.2015 № 73 (зі змінами) Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів. Наказом Департаменту патрульної поліції від 17.01.2016 № 38 (зі змінами) затверджене Положення про Управління, згідно з яким Управління є територіальним відокремленим підрозділом Департаменту патрульної поліції та не є юридичною особою, не має самостійного балансу та рахунків в органах Державної казначейської служби України чи банківських установах. Вказує, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч. 3 ст. 122 КУпАП, інспектори відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, яка регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів. Відповідні інспектори під час виконання своїх службових обов`язків діють як представники органу державної влади суб`єкта владних повноважень, а не як окремий суб`єкт управлінсько-владних функцій, а відтак, вважає, на відповідача по даній справі не можуть бути покладені судові витрати, в тому числі й витрати на професійну правничу допомогу. Наполягає на законності підстав та порядку використання поліцейськими лазерних вимірювачів швидкості TruCam. Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму (тобто, основною функцією даного приладу є здійснення певних вимірювань, а здійснення фото- або відеофіксації є додатковою функцією), що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Звертає увагу суду, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 № UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ 197-12. Чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Крім того, така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України. 29 серпня 2012 фірмі Laser Technology, Inc., яка є виробником TruCAM, було видано Сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки № UA-MI/1-2903-2012. Процедура проведення державних приймальних випробувань типів вимірювальної техніки з подальшою реєстрацією таких типів вимірювальної техніки в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки була передбачена положеннями Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11.02.1998 р. № 113/98-ВР, (втратив чинність 01.01.2016 р.) та іншими підзаконними нормативно-правовими актами, які наразі втратили чинність. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11.02.1998 р. № 113/98-ВР, (втратив чинність 01.01.2016 р.) засоби вимірювальної техніки, призначені для серійного виробництва в Україні або для ввезення на територію України партіями, підлягають державним приймальним та контрольним випробуванням з метою затвердження типів цих засобів або контролю їх відповідності затвердженим типам і обов`язковим вимогам нормативних документів з метрології. Відповідно до п. 1.3. «Порядку оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки», затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 19.02.2002 № 100 (втратив чинність 14.06.2016 р.) сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки видаються на підставі позитивних результатів державних приймальних або державних контрольних випробувань засобів вимірювальної техніки іноземним виробникам засобів вимірювальної техніки або їхнім офіційним представникам в Україні (далі - іноземні виробники) - для офіційного підтвердження затвердження типу засобів вимірювальної техніки і можливості їх ввезення на територію України партіями. Зазначає, що вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України партіями. На виконання вимог вищевказаних нормативно-правових актів, які наразі втратили чинність, і здійснювалися державні приймальні випробування приладу TruCAM з подальшою реєстрацією останнього в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 TruCAM був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки. Виходячи з вищевказаних положень, у разі виключення затвердженого типу засобів вимірювальної техніки із Державного реєстру заборонялося їх серійне виробництво або ввезення на територію України. Зазначає, що засоби вимірювальної техніки, які були ввезені на територію України та введені в експлуатацію до моменту виключення їх із вказаного Державного реєстру, дозволяється застосовувати, оскільки в даному випадку закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до п. 3 Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2016 № 1161, який є чинним, зберігання інформації про затверджені типи засобів вимірювальної техніки, унесені в установленому порядку до набрання чинності Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, як і формування та ведення вказаного реєстру, здійснювалося до 01.01.2019. При цьому, прилад TruCAM було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, відповідно, його подальша експлуатація жодним чином не обмежена нормами чинного законодавства. Наразі єдиною та визначальною вимогою діючого законодавства у сфері метрології та метрологічної діяльності до засобів вимірювальної техніки, які вже введено в експлуатацію, є необхідність здійснення їх повірки. Відповідно до ст. 17 «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 р. № 1314-VI (набрав чинності 01.01.2016 р.) законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05.04.2012 № 437 і становить 1 рік. Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08.02.2016 № 193. Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/17862, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 19.12.2019 та чинного до 19.12.2020, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 № ТС000314, є придатним до застосування. Наполягає, що з огляду на приписи чинного законодавства України, лазерні вимірювачі швидкості TruCAM, які були введені в експлуатацію до моменту виключення їх з Державного реєстру, дозволяється застосовувати за умови позитивних результатів їх повірки. Наявним свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/111923 підтверджено придатність лазерного вимірювача швидкості TruCAM до застосування. Зазначає, що можливість використання виробу TruCAM також підтверджується наявністю виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018 № 04/02/03/-3008, який підтверджує правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних. Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м. Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації. Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії. Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam. Враховуючи викладене, вважає, що впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим. З відстані у 350-450 м поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Прилад починає вимірювання швидкості і включає запис відео, при цьому чути характерний звук низького тону. Після стабільного утримання позначки на цільовому транспортному засобі, прилад здійснює вимірювання швидкості. Про фіксацію перевищення швидкості руху свідчить характерний звук високого тону і в самому оптичному прицілі та на екрані монітору приладу фіксується числовий показник швидкості. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху прилад здійснює фотографування транспортного засобу порушника, про що свідчить повторний звук високого тону. Після цього поліцейський відпускає спусковий гачок та вживає заходи до зупинки порушника. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якої поліція може застосовувати такі превентивні заходи, крім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Отримана за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam інформація має оцінюватися уповноваженою особою поряд з іншими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП під час розгляду відповідної справи. Основною функцією лазерного вимірювача швидкості TruCam LT1 20/20 є здійснення певних вимірювань. Тобто TruCam LT1 20/20 є засобом вимірювальної техніки, а не засобом фото- або відео фіксації. Право поліцейських використовувати прилади з функціями фото- та відео фіксації, які працюють у не автоматичному режимі передбачено, зокрема ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» застосування превентивних заходів у вигляді застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 показав, що, коли 28 травня 2020 року повертався з м. Дніпра, то був присутній при тому, як відносно позивача, якого раніше не знав, співробітниками поліції виносилася постанова. При цьому позивач просив щоб йому надали докази вчинення правопорушення, документи на прибор, яким вимірювалася швидкість, але документів не надали. Також позивач погодився отримати копію постанови, але поліцейські, які її склали, уїхали, не надавши цю копію. Копію постанови позивачу надали інші поліцейські, які приїхали за викликом позивача. Також показав, що прибор «Трукам» поліцейські тримали в руках, не на підставці. Крім того, показав, що позивач просив осіб, які виносили постанову, дати можливість приїхати адвокату, але поліцейські такої можливості не надали.

Під час розгляду справи безпосередньо досліджені наступні письмові докази: постанова (а.с.6), свідоцтво (а.с.30), сертифікат (а.с.31), експертний висновок (а.с.32-33), повідомлення (а.с.34).

Також у судовому засіданні оглянутий диск (а.с.35), на якому маються: 2 файли з вимірювання швидкості автомобіля «Ауді», 3 файли з зображенням розгляду справи та 5 файлів з документами.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами показання свідка ОСОБА_2 , постанову (а.с.6), диск (а.с.35), так як вони стосуються факту накладення на позивача адміністративного стягнення.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами свідоцтво (а.с.30), сертифікат (а.с.31), експертний висновок (а.с.32-33), повідомлення (а.с.34), так як вони стосуються правильності використання пристрою з вимірювання швидкості.

Відповідно до ст. 74 КАС України, суд вважає допустимими доказами показання свідка ОСОБА_2 , постанову (а.с.6), які одержані з дотриманням вимог КАС України.

Відповідно до ст.ст. 74, 77, 79 КАС України, суд вважає недопустимими доказами: свідоцтво (а.с.30), сертифікат (а.с.31), експертний висновок (а.с.32-33), повідомлення (а.с.34), так як вони подані не учасником справи.

Згідно ст. 75 КАС України, показання свідка ОСОБА_2 , постанову (а.с.6), суд вважає достовірними доказами.

Твердження позивача про те, що вимірювання швидкості руху проводилося під час похмурої погоди не зайшло свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд це твердження не приймає до уваги.

На підставі ст. 76 КАС України, оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає їх достатніми для встановлення наступних обставин. При цьому суд керується вимогами ст.77 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

28 травня 2020 р. позивач керував автомобілем «Ауді» без перевищення швидкості, що встановлено поясненнями позивача, які не спростовані будь-якими достовірними, належними та допустимим доказами, які досліджені судом.

28 травня 2020 року позивач був зупинений інспектором за те, що на думку інспектора перевищив дозволену швидкість руху. Під час розгляду справи позивач заявляв клопотання про надання йому доказів, документів на прибор, яким вимірювалася швидкість, в чому йому було відмовлено. Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень позивача, показань свідка.

Під час розгляду справи позивач просив надати можливість скористуватися правом на правову допомогу, в чому йому було відмовлено. Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень позивача, показань свідка. Та обставина, що постанова винесена за відсутністю особи, яка надає правову допомогу, визнається у відзиві відповідачем.

28 травня 2020 року інспектор виніс постанову, відповідно до якої позивач 28 травня 2020 року о 15:04 год., керуючи автомобілем «Ауді», рухався зі швидкістю 105 км/год, чим порушив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті 55 км/год., чим порушив п.п. 12.4 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. Зазначеною постановою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 ч.3 КУпАП. Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень позивача, показань свідка, постанови (а.с.6), відзиву.

Після складання оспорюваної постанови, відповідач уїхав, не вручивши позивачу копію постанови, після звернення до поліції та прибуття додаткового патрулю (моніторингу), йому була вручена копія постанови. Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень позивача, показань свідка, не заперечуються у відзиві.

При вирішенні справи, суд застосовує норми права, які передбачені Конституцією України, КУпАП, «Правилами дорожнього руху», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі за текстом «Правила»).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення, повинна містити викладення обставин, установлених при розгляді справи. У відповідності до ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин, вирішення її в точній відповідності до закону. Як встановлено ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) повинні з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

На переконання суду, інспектор при розгляді справи про адміністративне правопорушення, діяв всупереч вимогам ст.245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, вирішив справу в порушення вимог закону.

Як передбачено ст. 268 КУпАП , особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як передбачено ст.258 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення складається у двох екземплярах, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно до п. 1.9 Правил, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною 3 ст. 122 КУпАП передбачено, що зокрема, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У судовому засіданні встановлено, що позивач 28 травня 2020 року при керуванні автомобілем «Ауді» не допустив перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів, а отже підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.122 ч.3 КУпАП у інспектора не було.

Також у судовому засіданні встановлено, що інспектор не надав позивачу можливості ознайомитися з доказами, скористуватися правовою допомогою, чим порушив його права.

Твердження інспектора про те, що позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою у вигляді телефонного зв`язку, а тому було забезпечено позивачу можливість реалізації цього права, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, так як реальної можливості скористуватися правовою допомогою позивачу надано не було.

Отже, на переконання суду, інспектор при розгляді справи про адміністративне правопорушення, діяв всупереч вимогам ст.245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, вирішив справу в порушення вимог закону.

Відповідно до ст.245 ч.2 п.2 КАС України, у разі задоволення позову, суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт.

Дійшовши до переконання, що при винесенні постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності інспектор діяв з порушенням вказаних вимог КУпАП, суд вважає, що інспектор притягнув позивача до адміністративної відповідальності необґрунтовано. Отже є підстави для визнання винесеної інспектором постанова протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що позовні вимоги належить задовольнити повністю.

При цьому суд бере до уваги, що ст. 9 ч.2 КАС України передбачає, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Позивач в своїх позовних вимогах просить визнати постанову, яку виніс відповідач, незаконною, але таких повноважень суд не має, а має повноваження визнати постанову протиправною. Тому встановивши, що постанова винесена з порушенням прав позивача, суд вважає за необхідне для захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст.7, 9, 10, 11, 121, 245, 247, 280, 283 КУпАП, ст. ст. ст.ст.2, 3, 5, 9, 73-77, 139, 162, 241-246, 250, 255, 257, 268, 269, 271, 286, 293КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Рау Данила Сергійовича (місцезнаходження: площа Троїцька, 2-а, м. Дніпро, 49000) - задовольнити повністю.

Постанову, винесену 28 травня 2020 року поліцейським взводу №2 роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Рау Данило Сергійовичем про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст.122 КУпАП - визнати протиправною.

Постанову, винесену 28 травня 2020 року поліцейським взводу №2 роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Рау Данило Сергійовичем про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст.122 КУпАП - скасувати.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з моменту його підписання через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку, передбаченому ст.286 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов