Справа № 420/12711/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч.5 ст.262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліної Вероніки Віталіївни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліної Вероніки Віталіївни, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення адміністратора Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліної Вероніки Віталіївни від 10.11.2020 року про відмову ОСОБА_1 у знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради провести зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 за паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 27.09.1995 року Малиновським РВ УМВС в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 10.11.2020 року її представник за довіреністю у встановленому законом порядку звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із письмовою заявою про зняття позивача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому представником позивача були подані всі встановлені чинним законодавством документи, а саме: заяву про зняття з реєстрації місця проживання, паспорт громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ УМВС в Одеській області 27.09.1995 року та квитанцію про сплату адміністративного збору. Адміністратор Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліна В.В. прийняла заяву позивача, перевірила наявність та правильність необхідних документів для вчинення реєстраційної дії, що підтверджується підписом адміністратора у розділі «Службові відмітки».

Як стверджує позивач в адміністративному позові, жодних зауважень щодо неналежності, неповноти, неправильності чи недостовірності документів від адміністратора при прийнятті документів не надходило.

Проте, 10.11.2020 року адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліною Веронікою Віталіївною було відмовлено позивачу в задоволенні заяви про зняття її з реєстрації місця проживання. В обґрунтування зазначеного рішення посадова особа послалася на пошкодження наданого паспорту громадянина України.

Разом з тим, ОСОБА_1 вважає вказане рішення адміністратора ОСОБА_2 необґрунтованим, протиправним, та таким, що грубо порушує її права, оскільки воно перешкоджає у знятті позивача з місця реєстрації, та у реєстрації її постійного місця проживання за новою адресою.

Ухвалою суду від 07.12.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліної Вероніки Віталіївни було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

31.12.2020 року через канцелярію суду від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 50-58), з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що 10.11.2020 року до Департаменту для отримання адміністративної послуги щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності №6605 від 10.11.2020 року. Цією особою було надано відповідний пакет документів, серед яких в якості документа, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання був наданий паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 27.09.1995 року.

Втім, під час дослідження отриманих документів, адміністратор Департаменту виявила, що наданий суб`єктом звернення паспорт громадянина України має пошкодження, а саме: відірваний нижній правий куток п`ятої сторінки та верхній правий куток тринадцятої сторінки паспорта, на шістнадцятій сторінці документа наявний штамп Державної податкової адміністрації у Малиновському районі міста Одеси про присвоєння позивачу реєстраційного номеру облікової картки платника податків, та останній аркуш обкладинки паспорта містить надриви, у тому числі перфорованої частини в силу зношеності.

Також відповідач зазначив, що шістнадцята сторінка призначена виключно для внесення відомостей про реєстрацію/зняття з реєстрації проживання особи, а тому проставлення Державною податковою адміністрацією Малиновського району міста Одеси штампу про присвоєння позивачу реєстраційного номеру облікової картки платника податків є порушенням абзацу 8 пункту 6 Положення про паспорт громадянина України від 26.06.1992 року.

Крім того відповідач зазначив, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, як територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції, листом від 05.04.2017 року №4/1-3956 були надані роз`яснення, що у разі проставлення до паспорта громадянина України у формі книжечки (зразка 1994 року) штампів/відміток, не передбачених чинним законодавством України, такий паспорт вважається непридатним для подальшого користування та підлягає обміну (копія додається).

З вищенаведених підстав, за твердженням Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у відзиві, адміністратор Департаменту Ліпиліна В.В., керуючись статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання відмовила ОСОБА_1 у здійсненні зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з підстав подання позивачем недійсних документів, а саме пошкодженого паспорта, про що проставлено відповідну відмітку у заяві про зняття з реєстрації місця проживання від 10.11.2020 року, яку того ж дня було вручено представнику позивача Паницькій Н.І.

Адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_2 відзиву на адміністративний позов надано до суду не було.

Відповіді на відзив Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та, відповідно, заперечень на неї сторонами у справі №420/12711/20 до суду також надано не було.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

10.11.2020 року представник позивача Паницька Надія Іванівна, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 03.04.2020 року в інтересах ОСОБА_1 (а.с. 30), звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із письмовою заявою про зняття позивача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Як було зазначено позивачем та не заперечувалось відповідачами, ОСОБА_1 разом із заявою було подано наступні документи: заяву про зняття з реєстрації місця проживання, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ УМВС в Одеській області 27.09.1995 року на ім`я позивача, та квитанцію про сплату адміністративного збору.

При цьому із заяви про зняття з реєстрації місця проживання вбачається, що в розділі "Службові відмітки" адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_2 проставлено особистий підпис та зроблено відмітку "Заяву прийняв, наявність та правильність необхідних документів перевірив" (а.с. 29 зв. бік).

Однак далі зазначеним адміністратором вже робиться відмітка про прийняття рішення про відмову у знятті з реєстрації місця проживання позивача, оскільки подані документи є недійсними, зокрема, паспорт громадянина України є пошкоджений.

Не погодившись із зазначеним рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом у справі №420/12711/20.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України від 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №1382-IV вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 6 Закону №1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до ст. 7 цього Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

- заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

- судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

- свідоцтва про смерть;

- паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

- інших документів, які свідчать про припинення підстав: для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207 (далі - Правила №207).

Відповідно до положень п.п. 3, 8 Правил №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Пунктом 26 "Правил реєстрації місця проживання" визначено вичерпний перелік документів, на підставі яких орган реєстрації має право зняти з реєстрації місця проживання фізичну особу, а саме:

-заяви особи або її представника, поданої за формою згідно з додатком 11 Правил;

-рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

-свідоцтва про смерть;

-повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому Порядку;

-інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформації територіального органу або підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту);

- інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).

Згідно п. 27 "Правил реєстрації місця проживання" працівник органу реєстрації:

- перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві;

- приймає рішення про зняття з реєстрації або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання особи;

- вносить відомості про зняття з реєстрації місця проживання у документ, до якого вносяться відомості про місце проживання.

- оформляє і видає довідку про зняття з реєстрації місця проживання, форма якої наведена в додатку 16, дітям, які не досягли 16 років, та громадянам, які мають паспорт громадянина України у формі картки, а також вилучає раніше видану довідку про реєстрацію місця проживання для подальшого знищення;

- повертає особі або її представнику документ, до якого внесені відомості про зняття з реєстрації місця проживання, довідку про зняття з реєстрації місця проживання, а також документи, які подавалися.

Статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Пунктом 11 Правил №207 передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Як було зазначено представником Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у відзиві на адміністративний позов, позивачу було відмовлено в задоволенні її заяви про зняття з реєстрації місця проживання, оскільки паспорт ОСОБА_1 є пошкоджений, а саме: відірваний нижній правий куток п`ятої сторінки та верхній правий куток тринадцятої сторінки паспорта, на шістнадцятій сторінці документа наявний штамп Державної податкової адміністрації Малиновського району міста Одеси про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків та останній аркуш обкладинки паспорта містить надриви, у тому числі перфорованої частини в силу зношеності.

Також відповідач зазначив, що наданий представником позивача паспорт громадянина України ОСОБА_1 , на шістнадцятій сторінці, яка призначена виключно для внесення відомостей про реєстрацію/зняття з реєстрації проживання особи, містив проставлений Державною податковою адміністрацією Малиновського району міста Одеси штамп про присвоєння позивачу реєстраційного номеру облікової картки платника податків, що є порушення абзацу 8 пункту 6 Положення.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Абзацом 1 пункту 5 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (далі - Положення 2503-ХІІ) визначено, що паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88x125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Положення, до сьомої, восьмої та дев`ятої сторінок паспорта громадянина України можуть вноситись дані про дітей, групу крові і резус-фактор, а сторінки з одинадцятої по шістнадцяту призначені для внесення відомостей про реєстрацію постійного місця проживання громадянина.

Абзацом 6 пункту 6 Положення визначено, що на прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор, згоди або незгоди на посмертне донорство анатомічних матеріалів.

При цьому, абзацом 8 пункту 6 Положення встановлено, що вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється.

Згідно пункту 10 Розділу VII Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 року №822 будь-яким контролюючим органом на прохання фізичної особи до паспорта у формі книжечки можуть бути внесені (сьома, восьма або дев`ята сторінки) дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру за формою, наведеною в додатку 4 до цього Положення.

Відповідно до п.4 Розділу ХI Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорту громадянина України затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №456 від 06.06.2019 року (далі - Тимчасовий порядок №456) паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі:

1) якщо його обмінюють у зв`язку зі зміною прізвища, імені та по батькові, дати та/або місця народження;

2) установлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах);

3) непридатності паспорта для користування згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу IV цього Тимчасового порядку;

4) припинення громадянства України або скасування рішення про громадянство України;

5) заявлення паспорта втраченим або викраденим та прийняття рішення про оформлення нового паспорта;

6) смерті особи, якій було видано паспорт;

7) зіпсуття бланка паспорта під час його оформлення;

8) оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства України.

Підпункт 3 пункту 1 розділу IV Тимчасового порядку №456 вказує, що обмін паспорта серед іншого здійснюється в разі: непридатності паспорта для користування (паспорт/фотокартка має потертості та/або відсутня її частина), що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ким виданий паспорт, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження перфорованої серії та номера, що не дає змогу встановити реквізити паспорта, виправлення, підчистки окремих літер у персональних даних / найменуванні органу / штампах / печатках або інші чинники, які впливають на цілісність документа.

Суд, дослідивши надану до суду відповідачем ксерокопію паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 27.09.1995 року Малиновським РВ УМВС в Одеській області (а.с. 60-66) встановив, що зазначений документ дає змогу візуально ідентифікувати особу, якій належить даний паспорт, прочитати її прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження цієї особи, встановити ким виданий паспорт, перевірити наявність підпису посадової особи та дату видачі цього паспорту. З наданої до суду відповідачем ксерокопії зазначеного паспорту також не вбачається пошкоджень перфорованої серії та номера цього паспорту, які б заважали встановленню реквізитів цього паспорта, не вбачається виправлень, підписок окремих літер у персональних даних/найменуванні органу/штампах/печатках, або інших чинників, які б впливали на цілісність документа.

При цьому надана відповідачем до суду ксерокопія паспорту позивача цілком відповідає ксерокопії цього паспорту, наданої до суду позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог (а.с. 26-27).

Водночас зазначені відповідачем у відзиві на адміністративний позов недоліки паспорту жодним чином не спотворюють його змісту, не позбавляють можливості використання такого документу та є надмірним формалізмом, який в свою чергу позбавляє позивача права на реєстрацію свого місця проживання.

Щодо посилання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на проставлений Державною податковою адміністрацією у Малиновському районі міста Одеси штампу про присвоєння ідентифікаційного коду (реєстраційного номеру облікової картки платника податків) на 16-му аркуші паспорту, суд зазначає, що пунктом 10 Розділу VII Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків передбачено право зазначеної особи на внесення зазначених відомостей до паспорту.

При цьому суд акцентує увагу відповідачів, що лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.04.2017 року № 4/1-3956 на який посилається Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, зазначає про непридатність для подальшого користування паспорту та його обміну виключно у разі проставлення до паспорта громадянина України у формі книжечки (зразка 1994 року) штампів/відміток, не передбачених чинним законодавством України.

Водночас як зазначалось судом раніше, чинним нормативним документом України передбачено можливість проставляння даних у паспорті про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру. Водночас, на думку суду, внесення таких відомостей на іншу сторінку паспорту, не призводить до визнання документу недійсним.

Суд зазначає, що право людини на свободу пересування та вільний вибір місця проживання закріплене у низці міжнародно-правових актів, таких як Загальна декларація прав людини, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, а також це право є закріплене в Основному Законі нашої держави - Конституції України.

Так Конституція України у статті 3 декларує положення про те, що "Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави". Дане положення - одна з фундаментальних основ конституційного ладу України.

Зміст статті 3 Конституції України означає пріоритет прав і свобод людини в діяльності всіх органів держави, їх орієнтацію на ці права і свободи. Бо права людини, по-перше, виражають її волю, а по-друге, вони покликані служити обмежувачем всевладдя держави, перешкоджати сваволі державних органів і посадових осіб, необґрунтованого вторгнення держави у сферу особистої свободи людини.

Правове становище (статус) людини і громадянина в повному обсязі характеризується сукупністю прав, свобод і обов`язків, якими він наділяється як суб`єкт правовідносин, що виникають у процесі реалізації норм всіх галузей права. Право на вибір місця проживання становить частину свободи самовизначення особистості.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, встановлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідачем у справі не доведено обґрунтованості та правомірності оскаржуваного ОСОБА_1 рішення щодо відмови позивачу у знятті її з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 16.11.2020 року №ПН4277 (а.с. 19).

Враховуючи наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого нею судового збору з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень у розмірі 840, 80 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч.1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до ч. 3 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п. 1, 2, 6 ч. 1, 2 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так, відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» також роз`яснено, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Верховним Судом у своїх постановах від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 року у справі №726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Суд зазначає, що позивачем було надано до суду угоду про надання правової (правничої) допомоги №12112020 від 12.11.2020 року укладену між ОСОБА_1 та адвокатом Маркаровим І.Р.

Відповідно до пункту 1 Договору адвокат за дорученням Клієнта та в його інтересах, зобов`язується надати останньому правову (правничу) допомогу, а клієнт зобов`язується сплатити за це гонорар.

Під правовою допомогою у цій угоді розуміється юридичний захист (представництво) прав та інтересів Клієнта в Одеському окружному адміністративному суді, П`ятому апеляційному адміністративному суді та Верховному Суді за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, посадової особи - адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліної Вероніки Віталіївни про визнання протиправним та скасування рішення, про зобов`язання вчинити певні дії.

Для цілей цієї угоди, правова (правнича) допомога може надаватися в таких видах:

консультації та роз`яснення з юридичних питань, ознайомлення з матеріалами справи (технічним записом судового засідання), складання усних та письмових довідок щодо законодавства з питань, що пов`язані з предметом правової допомоги;

складання позовної заяви, відзиву, письмових пояснень, заперечень, заяв, клопотань та інших документів Правового характеру;

здійснення представництва та ведення справи в суді, та в інших державних органах перед фізичними та юридичними особами без обмеження;

виконання адвокатських обов`язків відповідно до цивільно-процесуального, господарсько-процесуального, і кримінально-процесуального законодавства, кодексу адміністративного судочинства;

інші види юридичної допомоги, що не передбачені цією угодою, однак є необхідними для її належного виконання.

Згідно пункту 5 Угоди за надання правової (правничої) допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар згідно прейскуранта цін послуг Адвоката на 2020 рік, з яким клієнт ознайомлений до укладання цієї угоди. Клієнт в день укладання договору сплачує аванс в розмірі 2400 грн., який зараховується в рахунок сплати послуг та зобов`язується протягом 3-х днів з моменту виставлення рахунку оплатити фактично надані послуги за цим договором.

12.11.2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Маркаровим І.Р. був укладений акт виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надав, а клієнт прийняв наступну правничу допомогу: аналіз судової практики Верховного суду щодо зняття з реєстрації місця проживання, складання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду, роздрукування позовної заяви та копій додатків до позову - 4 години по 600,00 грн. за годину, а всього 2 400,00 грн.

Також позивачем було надано до суду квитанцію до прибуткового касового ордеру №02 від 12.11.2020 року, яка підтверджує понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн.

На підставі вищезазначеного, враховуючи додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2400,00 грн.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 90, 132, 134, 241-246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д), адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Ліпиліної Вероніки Віталіївни (65074, м.Одеса, вул. Косовська 2-Д) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10.11.2020 року щодо відмови ОСОБА_1 у знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2 400,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.