Справа № 520/3712/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 р. № 520/3712/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати наказ ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.02.2020 року №75 неправомірним та скасувати його; зобов`язати ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказ ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.02.2020 року №75 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року позов залишено без розгляду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2020 року ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі №520/3712/2020 скасовано, справу №520/3712/2020 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року прдовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Від представника відповідача надійшли копії матеріалів особової справи позивача та відзив на позов в якому, заперечуючи проти позову, просив у його задоволенні відмовити з огляду на його безпідставність.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Так, позивач є громадянином Республіки Ірак, народився в місті Багдад, Республіка Ірак, за національністю араб, мусульманин-суніт за релігійними переконаннями.

За матеріалами особової справи позивача встановлено, що в 2011 році заявник виїхав до України з метою навчання. Вперше прямував до України 14.11.2011 року прямим авіарейсом з міста Багдад (Республіка Ірак) до міста Київ (Україна), прилетівши до Києва 15.11.2011, в цей же день заявник поїхав до міста Харків (Україна).

Після прибуття до міста Харків, у 2011 році заявник навчався в Харківському національному медичному університеті (далі ХНМУ), був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , що видана 14.05.2012 та терміном дії до 24.11.2013. Відрахований з ХНМУ наказом від 09.07.2013 №274-С, вищезазначену посвідку було скасовано. Також встановлено, що ОСОБА_1 з 2015 до 2018 рік навчався в Дніпровському медичному інституті традиційної і нетрадиційної медицини, документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , від 24.12.2015 та терміном дії до 31.08.2018. Знятий з обліку 02.04.2019 у зв`язку з закінченням терміну дії посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

Зі слів заявника, з 2011 по 2019 рік заявник неодноразово відвідував країну громадської приналежності - Республіку Ірак та Турецьку Республіку .

25 травня 2019 року ОСОБА_1 одружився з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить надане заявником свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області заявник звернувся 06.02.2020 року.

Наказом ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.02.2020 року №75 прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав її необґрунтованості через відсутність умов, передбачених п. 1, п. 13 ч 1. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

03.03.2020 року позивачем було отримано повідомлення №12 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.02.2020 року.

Не погоджуючись з вказаною відмовою в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх прав та інтересів.

По суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, в своїй заяві від 06.02.2020 заявник повідомив, що основною причиною, яка перешкоджає його поверненню до країни громадянської належності, є побоювання за життя, а саме через те, що заявнику загрожує небезпека через нестабільну ситуацію в країні його походження.

Одночасно заявник розповів, що в 2007-2008 році в Республіці Ірак була війна між шиїтами та сунітами, яка відбилася на його житі, через погрози і переслідування з боку шиїтів він не міг спокійно пересуватися по місту і боявся навіть вийти з дому. Також заявник повідомив, що в 2004 році отримав кульове поранення ноги.

Крім того, позивач повідомив, що в 2019 році в Іраку почалися масові хвилі протесту населення проти діючої влади. Його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 весь час підтримували протестуючих, надавали їм речі, їжу і інше. Невдовзі батькам та позивачу почали погрожувати невідомі люди. Вони телефонували з погрозами вбивства, якщо батьки не припинять підтримувати протестуючих людей.

Саме з цими підставами позивач пов`язує неможливість повернутися до країни свого походження Іраку, оскільки має побоювання за своє життя та побоювання стати жертвою переслідувань.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно ч.ч. 1, 4, 6 ст. 8 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вказані положення також кореспондуються з положеннями розділу ІV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 07.09.2011 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування і через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця, можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Виходячи з наведеного, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Всупереч зазначеному відповідачем у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не досліджено всі відповідні факти, що стосуються Іраку на момент прийняття рішення щодо заяви, її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди з позивачем.

Зокрема, відповідачем не досліджено Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, що рятуються втечею з Республіки Ірак, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, травень 2019, HCR/PC/IRQ/2019/05, доступ за наступною адресою: https://vvwvv.refworld.org.ru/docid/5d4cl1fd84.html; доповіді Генерального секретаря, що представляється на виконання резолюції 2421 (2018) Ради Безпеки, 8/2019/365, від 02.05.2019р., доступ за наступною адресою: https://undocs.Org/ru/S/2019/365; доповіді Генерального секретаря, що представляється на виконання резолюції 2470 (2019) Ради Безпеки, S/2019/660, від 05.08.2019p., доступ за наступною адресою: https://undocs.Org/ru/S/2019/660; Позиції УВКБ ООН щодо повернення до Іраку від 14 листопада 2016 року, доступ за наступною адресою: http://wvvw.refworld.org.ru/docid/584997684.html.

Суд наголошує, що Доповіді Спеціального доповідача з питання про становище в галузі прав людини в Ісламської Республіці Ірак містить ретельний аналіз стану в області прав людини і Ісламській республіці Ірак, центральне місце в якій відведено положенню єтнічних та релігійних меншин.

Суд вважає, що вказані документи є пріоритетними для розгляду питання щодо визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки комплексно відображає ситуацію у країні походження для спірних правовідносин у дані справі.

Отже, відповідач не врахував інформацію про країну походження позивача, яка підтверджує небезпеку його повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем було порушено порядок звернення за захистом, передбачений п.5 ст.5 чинного Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки з вищезгаданою заявою позивач звернувся через 18 місяців після спливу терміну дії посвідки на тимчасове проживання та на момент подання вищезгаданої заяви заявник перебував на території України нелегально, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 000474 від 31.01.2020 року, суд зазначає, що вказані обставини у розумінні ч. 6 ст. 8 вказаного Закону не є належною підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інших доказів наявності у відповідача обґрунтованих підстав для відмови в оформленні документів позивача для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до суду не надано.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд вважає, що наказ ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.02.2020 року №75 прийнято без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та інформації про країну походження, а отже є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З урахуванням того, що на думку суду, не всі обставини належним чином з`ясовані при розгляді заяви позивача та потребують додаткової перевірки, враховуючи приписи ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.02.2020 року №75.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.02.2020 року, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 05 лютого 2021 року.

Суддя Заічко О.В.