Справа № 300/325/20
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2021 р. справа № 300/325/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Біньковської Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Федик О.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Остап`юк Н.О.,

представника відповідача - Забур`янова В.В.,

представника відповідача - Волохи В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправним та скасування наказу №33-к від 14.01.2020, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом відповідно до змісту якого, із врахуванням ухвал суду про заміну відповідача Міністерства енергетики та захисту довкілля України на Міністерство енергетики України, залучення другого відповідача Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та заяв про збільшення і уточнення позовних вимог, просить: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України №33-к від 14.01.2020 про його звільнення з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»; поновити на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України; визнати протиправною бездіяльність Міністерства енергетики та захисту довкілля України щодо не переведення його на посаду директора Департаменту заповідної справи цього Міністерства; стягнути з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, як правонаступника Міністерства енергетики та захисту довкілля України, видати наказ та перевести ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів; стягнути на його користь спричинену моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.03.2020 постановлено провести судові засідання у справі в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 07.04.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Прийнятою в судовому засіданні 05.06.2020 протокольною ухвалою судом, на підставі статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку процесуального правонаступництва замінено Міністерство енергетики та захисту довкілля України на Міністерство енергетики України.

Ухвалами суду від 05.06.2020, 05.08.2020 витребувано докази.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 до участі у справі залучено другого відповідача Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України згідно пункту 1 частини 1 та частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» відбулось із порушенням вимог чинного законодавства, адже в оскаржуваному наказі не зазначено чіткої підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, оскільки пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» містить декілька підстав звільнення, які не є тотожними. Зазначає, що після перейменування Міністерства екології та природних ресурсів на Міністерство енергетики та захисту довкілля, приєднання до нього Міністерства енергетики та вугільної промисловості та введення нового штатного розпису посада директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду, яку він обіймав, не скорочена, фактично збережена в новому штатному розписі з новим найменуванням - директора Департаменту заповідної справи, кількість штатних одиниць департаменту змін не зазнала. Зауважує, що його звільнення відбулось з порушенням норм законодавства про працю. На час проведення звільнення в Міністерстві були вакантними посади на які, в силу своєї кваліфікації, стажу, профілю роботи він міг бути переведеним роботодавцем, а насамперед збережена посада директора департаменту, на яку в грудні 2019 року призначено іншу особу, шляхом переведення з Держрибагентва. Звертає увагу на наявність в нього переваг перед іншими особами на переведення на цю посаду та різний підхід відповідачем до підстав вивільнення працівників чи їх переведення при одних і тих самих умовах функціонування Міністерства, в чому вбачає упередженість до нього зі сторони керівництва Міністерства. Стверджує про заподіяння йому моральної шкоди, яку оцінює в сумі 100000,00 грн.

У відзиві на позов Міністерство енергетики та захисту довкілля України (Міністерство енергетики України) стосовно задоволення позовних вимог заперечило. Відповідач зазначив, що позивача звільнено за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» за скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду. Згідно штатного розпису Міністерства на 2019 рік відповідно до наказу від 15.10.2019 №345 вказана посада, з якої звільнено позивача, була відсутня. Наказом Мінекоенерго від 11.02.2020 №83 затверджено нову структуру Міністерства, що унеможливлює поновлення позивача на попередній посаді. Звертає увагу на помилковість доводів позивача щодо його звільнення з пропущенням 60 денного терміну, а також щодо поширення на спірні правовідносини законодавства про працю, оскільки після прийняття Закону України №3117-ІХ від 19.09.2019 процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, врегульована положеннями Закону України «Про державну службу». Також вважає безпідставною вимогу про стягнення моральної шкоди з підстав недоведеності, відсутності розрахунку та належних доказів (а.с.97 т.1).

Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України заперечуючи позовні вимоги у відзиві на позов зазначило, що Міндовкілля є правонаступником прав та обов`язків Міністерства енергетики та захисту довкілля України у відповідних сферах, які не включають питання поновлення працівників, звільнених з Мінекоенерго, внаслідок чого Міндовкілля не є належним відповідачем у справі. Звертає увагу, що Міндовкілля було створено як окрему юридичну особу, а не шляхом реорганізації Міністерства енергетики України (до перейменування Міністерство енергетики та захисту довкілля України), що свідчить про відсутність правовідносин між Міндовкілля та позивачем, при цьому, Міндовкілля затверджує структуру та штатний розпис апарату міністерства та вирішує кадрові питання самостійно і не зобов`язано переводити працівників з Міністерства енергетики України на відповідні посади, Міндовкілля жодним чином не порушило прав позивача. Позицію Міністерства енергетики України підтримує, вважає, що позивача було звільнено правомірно, з дотриманням вимог чинного на момент звільнення законодавства (а.с.230 т.2).

Правом подання відповідей на відзиви позивач не скористався.

В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити.

Представник Міністерства енергетики України в судовому засіданні стосовно задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України в судовому заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись при цьому на доводи, наведені у відзиві на позовну заяву. Просить в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено наступне.

Наказам Міністерства екології та природних ресурсів від 27.07.2017 №329-0 ОСОБА_1 , як переможець конкурсу, призначений на посаду директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду (а.с.47 т.2).

Згідно штатного розпису на 2019, що введений в дію з 01.04.2019, Департамент екомережі та природно-заповідного фонду налічував 21 штатну одиницю, в тому числі штатну одиницю директора департаменту та складався із: відділу організації діяльності та управління установами природно-заповідного фонду; відділу формування і розвитку екомережі та територій природно-заповідного фонду; відділу з питань охорони та використання природно-заповідного фонду, ведення державного кадастру; відділу координації наукових досліджень, еколого-освітньої та рекреаційної діяльності (а.с.126 т.2).

Постановою Кабінету Міністрів України №829 від 02.09.2019 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство екології та природних ресурсів перейменовано на Міністерство енергетики та захисту довкілля України. Реорганізовано Міністерство енергетики та вугільної промисловості шляхом приєднання до Міністерства енергетики та захисту довкілля.

03.09.2019 у трудовій книжці ОСОБА_1 за порядковим номером 32 здійснено відповідний запис про перейменування Міністерства екології та природних ресурсів на Міністерство енергетики та захисту довкілля України.

18.09.2019 постановою Кабінету Міністрів України №847 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» викладено в новій редакції Положення про Міністерство енергетики та захисту довкілля, затверджене постановою КМУ №32 від 21.01.2015.

Постановою Кабінету Міністрів України № 852 від 29.09.2019 внесено зміни у додатки 1 і 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», за змістом яких у Додатку 1 «Гранична чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади» позицію Мінприроди із граничною чисельністю працівників апарату 267, замінено позицією Мінекоенерго з граничною чисельністю працівників апарату 618, при цьому виключено позицію Міненерговугілля із граничною чисельністю працівників апарату 351, а в Додатку 3 «Тимчасова гранична чисельність працівників апарату окремих центральних органів виконавчої влади» позицію Міненерговугілля із граничною чисельністю працівників апарату 414, замінено позицією Мінекоенерго з граничною чисельністю працівників апарату 681.

15.10.2019 Міністерством енергетики та захисту довкілля України прийнято наказ №345 яким затверджено структуру апарату Міністерства енергетики та захистку довкілля України в межах встановленої граничної чисельності працівників, чисельність самостійних структурних підрозділів апарату Міністерства. На підставі вказаного наказу 21.10.2019 затверджено і введено з 01.11.2019 в дію штатний розпис на 2019. Відповідно до вказаних документів штат апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України становив 665 штатних одиниць. Одним із самостійних структурних підрозділів апарату є Департамент заповідної справи із кількістю 21 штатна одиниця, який очолює директор департаменту та складається із відділу організації діяльності установ природно-заповідного фонду, відділу формування та розвитку територій природно-заповідного фонду, відділу з питань ведення державного кадастру та охорони, відділу координації еколого-освітньої та рекреаційної діяльності (а.с.117-125, 139 т.1).

14.11.2019 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, по закінченню 60 календарних днів, за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців (а.с.61 т.2).

28.12.2019 наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля України на посаду Директора Департаменту заповідної справи в порядку переведення з Державного агентства рибного господарства України призначено ОСОБА_2.

Наказом від 14.01.2020 №33-к «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки», позивач 14.01.2020 звільнений з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України з виплатою вихідної допомоги та грошових компенсацій невикористаних частин щорічних оплачуваних відпусток (а.с.62 т.2).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №425 Міністерство енергетики та захисту довкілля України перейменовано на Міністерство енергетики України, утворено Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України. Установлено, що Міністерство енергетики та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів є правонаступниками прав, обов`язків та майна Міністерства енергетики та захисту довкілля у відповідних сферах.

Надаючи правову оцінку спірним публічно-правовим відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» (надалі також - Закон №889-VIII).

Відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 87 зазначеного Закону врегульовані відносини припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як на час попередження позивача про звільнення та винесення спірного наказу про звільнення, так і на час його звільнення, стаття 87 Закону України «Про державну службу» діяла в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25.09.2019 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відтак, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII передбачено декілька підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме:

- скорочення чисельності або штату державних службовців;

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- реорганізація державного органу.

Судом встановлено, що спірним наказом від 14.01.2020 №33-к позивача звільнено з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України. Наказ містить посилання на пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

При цьому, у наказі про звільнення чітко не вказано підставу для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. В судовому засіданні представник відповідача також не зазначив з яких, визначених пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, підстав було звільнено позивача.

У попередженні про наступне звільнення із займаної посади ОСОБА_1 від 14.11.2019 зазначено про наступне його звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Разом з цим, судом встановлено, що скорочення займаної ОСОБА_1 посади не відбулось.

Так, як слідує із змісту постанов Кабінету Міністрів України №829 від 02.09.2019, №852 від 29.09.2019, затверджених наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №345 від 15.10.2019 структури апарату та чисельності самостійних структурних підрозділів апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Положень про Департамент екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства екології та природних ресурсів України (а.с.28 т.1) та про Департамент заповідної справи Міністерства енергетики та захисту довкілля України (а.с.105 т.2), після перейменування Міністерства екології та природних ресурсів України (267 працівників) у Міністерство енергетики та захисту довкілля України і приєднання до нього Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (414 працівників), граничну чисельність працівників апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України визначено у кількості 681 штатної одиниці. Водночас, як свідчать накази відповідача, якими затверджено структуру та чисельність самостійних структурних підрозділів Міністерстваенергетики та захисту довкілля України, №345 від 15 жовтня 2019 року та 83 від 11 лютого 2020 року, кількість штатних одиниць у новій структурі апарату Міністерства збільшилась із 665 до 681 одиниць.

При цьому, в структурі Міністерства енергетики та захисту довкілля України діяв самостійний структурний підрозділ Департамент заповідної справи з такими ж повноваженнями (окрім питань екологічної мережі), структурою і штатною чисельністю працівників (21), як і у Департаменті екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства екології та природних ресурсів України.

Всі працівники Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства екології та природних ресурсів України, окрім позивача, були переведені у Департамент заповідної справи апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України (а.с.103, 104 т.2).

Також судом встановлено, що станом на час звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України в апараті Міністерства енергетики та захисту довкілля України були вакантними понад 140 посад (а.с.75 т.2).

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що призначення працівника на певну посаду є дискреційним правом (повноваженнями) відповідної посадової особи Міністерства. Разом з цим, на переконання суду, вказані повноваження не можуть застосовуватись свавільно, без належного обґрунтування та підстав.

Відповідачами не наведено, не обґрунтовано та не надано на вимогу суду належних доказів наявності підстав для звільнення позивача, наявності переваг порівняно із позивачем у призначеного на посаду директора Департамент заповідної справи ОСОБА_2 з урахуванням фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, ділових та особистих якостей, результатів попередньої діяльності.

Також, відповідачами не доведено неможливості призначення позивача на інші посади, які були вакантними у спірний період в апараті Міністерства енергетики та захисту довкілля України, та наявності у осіб, призначених на ці посади, переваг порівняно із позивачем стосовно фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, результатів попередньої діяльності, ділових та особистих якостей.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку про те, що оскаржуваний наказ №33-к від 14.01.2020 №33-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, прийнятий необґрунтовано, є протиправним та підлягає скасуванню.

У відповідності до частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення його на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення з 15 січня 2020 року на посаді, яку він обіймав до звільнення, тобто на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, яке перейменоване в Міністерство енергетики України.

При цьому, враховуючи наведені вище правові норми, а також те, що позивач не звертався у спірний період із заявою про призначення його на посаду директора Департаменту заповідної справи Міністерства енергетики та захисту довкілля України, а Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України є створеним на підставі постанови Кабінету Міністрів України №425 від 27.05.2020, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Міністерства енергетики та захисту довкілля України щодо не переведення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту заповідної справи цього Міністерства та про зобов`язання Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, як правонаступника Міністерства енергетики та захисту довкілля України, видати наказ та перевести ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів є такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі також - Порядок №100) передбачено, що він застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

За змістом абзацу другого пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Оскільки позивач звільнений у січні 2020 року, середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу обчислюється судом виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, тобто за листопад і грудень 2019 року (а.с.135 т.3).

Таким чином, середній заробіток позивача за весь період вимушеного прогулу складає 425256,84 грн., виходячи з такого розрахунку: 252 робочих дня (період з 15.01.2020 по 15.01.2021 включно) помножити на 1794,67 грн. (розмір середньоденної заробітної плати), який підлягає стягненню з Міністерства енергетики України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин 2, 3 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому суд зазначає, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

На переконання суду, оцінка позивачем понесених ним негативних емоцій та спричиненої моральної шкоди є необґрунтованою, а матеріали справи, всупереч вимогам пункту 3 частини 5 статті 160 КАС України не містять жодного розрахунку суми, що підлягає відшкодуванню внаслідок заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, суб`єкта владних повноважень шкоди. Наведені позивачем обґрунтування негативних емоцій внаслідок незаконних дій відповідача не свідчать про досягнення рівня страждань або приниження, суду таких доказів не надано.

Отже, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до частин 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки судом відмовлено в частині позовних вимог, за звернення із якими позивачем сплачено судовий збір, то їх розподіл судом не здійснюється.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 9 статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін.

Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

У підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, до позовної заяви долучено:

- договір про надання правової допомоги від 09.02.2020, відповідно до якого за надання правової допомоги клієнт ( ОСОБА_1 ) вносить адвокату винагороду за домовленістю сторін - 10000,00 грн. (а.с.160 т.3);

- розрахунок - акт вартості послуг адвоката та їх виконання згідно договору про надання правової допомоги від 09.02.2020, за змістом якого визначено і погоджено об`єм послуг адвоката та їх вартість в сумі 10000,00 грн., зокрема, консультація та вивчення адвокатом матеріалів для складання адміністративного позову до суду - 3000,00 грн. (час 4 години), участь адвоката у розгляді Івано-Франківським окружним адміністративним судом справи №300/325/20 - 7000,00 грн. При цьому зазначено, що внесена адвокату сума гонорару в розмірі 10000,00 грн. є фіксованим розміром гонорару адвоката, роботи адвокатом по наданню правової допомоги виконані в повному об`ємі (а.с.159 т.3);

- квитанцію про оплату 10000,00 грн. послуг адвоката по наданню правової допомоги ОСОБА_1 згідно договору про надання правової допомоги від 09.02.2020 (а.с.158 т.3);

- ордер про надання правової допомоги ОСОБА_1 №074144 (а.с.152 т.1).

Враховуючи зазначене, суд вважає, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 в сумі 10000,00 грн. є обґрунтованими. Разом з цим, враховуючи часткове задоволення позову, вказані судові витрати в силу статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають стягненню за рахунок суб`єкта владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 4366,00 грн. (10000,00 грн.х 43,66%).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Міністерства енергетики Українисереднього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 37688,07 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України №33-к від 14.01.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, яке перейменоване в Міністерство енергетики України.

Стягнути з Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.01.2020 по 15.01.2021 в сумі 425256,84 грн. (чотириста двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят шість гривень 84 копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 4366,00 грн. (чотири тисячі триста шістдесят шість гривень 00 копійок).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України та в частині стягнення з Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 37688,07 грн. (тридцять сім тисяч шістсот вісімдесят вісім гривень 07 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду апеляційної інстанції через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач - Міністерство енергетики України (, вул. Хрещатик, 30, м.Київ, 01601)

відповідач - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (, вул. Митрополита Василя Липківського, 35, м.Київ, 03035)

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.

Рішення складене в повному обсязі 04.02.2021.