Справа № 420/454/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/454/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Шамрай В.О.

За участю сторін:

Позивача: не з`явився

Представника позивача: не з`явився

Представника відповідача: Філіппенко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона 23.12.2019 року звернулась до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач на підставі наказу №6 від 11.01.2020 року відмовив їй в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає вищезазначене рішення необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються позивача. Так ОСОБА_2 зазначає, що вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, де ситуація характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав. Крім того, позивач зазначає, що вона не може повернутись до країни походження оскільки її батьки примушували вийти заміж за чоловіка, який старше за неї за віком.

На думку позивача, зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної про відмову у наданні їй цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 27.01.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

26.03.2020 року за клопотаннями позивача та відповідача провадження у справі було зупинено на підставі п.1 ч.2 ст.236 КАС України та в подальшому поновлено 03.02.2021 року.

До судового засідання ОСОБА_1 та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у судовому засіданні 03.02.2021 року проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов (т.1 а.с.27-38) та зазначила, що заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, міграційним органом було встановлено відсутність у позивача підстав вважатися в країні свого походження жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того відповідачем зазначається, що позивач не змогла назвати жодного конкретного факту стосовно соціально-політичної ситуації в ДР Конго, що свідчить про спробу використання загальної нестабільної ситуації з метою введення в оману органу міграційної служби задля прийняття вигідного для себе рішення.

Також Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вказує, що сімейні конфлікти та питання власної долі не є підставами для звернення за захистом і не містять в собі відповідні ознаки біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Демократичної республіки Конго. За національністю - житель ДР Конго, за етнічною належністю - луба, за віросповіданням - християнка-п`ятидесятниця.

Рідна мова - луба, вільно володіє мовами - лінгала, суалі та франзуцькою, розуміє - російську. За сімейним станом - незаміжня. Має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 100-108).

Позивач має середню освіту, яку здобула в країні громадської належності та незакінчену вищу освіту, яку здобувала в Донецькому національному університеті на філологічному факультеті.

03.11.2011 року ОСОБА_1 , на підставі національного паспорту та студентської візи, авіарейсом м. Кіншаса (Конго) - м. Аддіс-Адеба (Ефіопія) вилетіла з Конго до Ефіопії, де пробула 6 годин. З Ефіопії літаком прибула до м.Стамбул (Туреччина) де пробула 2 годин та 04.11.2011 року прибула до України (м. Донецьк) (т. 1 а.с. 105)

02.06.2016 року позивач вперше звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування зазначеної заяви зазначила, що не може повернутися на Батьківщину, через конфлікт з її батьками, який виник через її небажання укласти шлюб із заможнім та старшим за неї чоловіком, до якого її примушують батьки (т. 2 а.с. 166-169).

13.01.2017 року відповідачем було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т. 2 а.с. 81-92).

На підставі вищезазначеного висновку, рішенням Державної міграційної служби України №31-17 від 31.01.2017 року позивачу було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 79-80).

Не погоджуючись із зазначеними рішенням, позивач звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року у справі №815/2006/17 (т. 2 а.с. 59-61), залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року (т. 2 а.с. 4-19), у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України було відмовлено в повному обсязі.

Разом з тим, 23.12.2019 року ОСОБА_1 вдруге звернулась до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 67-69).

11.01.2020 року, розглянувши вдруге заяву ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетувань та співбесід, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області було повторно складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця або додаткового захисту в Україні (т. 1 а.с. 131-140).

Вищезазначений висновок обґрунтованим тим, що позивач вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні. При цьому у повідомленій позивачем інформації міститься низка суттєвих розбіжностей, які ОСОБА_1 використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, що свідчить про зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту.

Крім того, органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того, у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з бажанням легалізації на території України.

На підставі вищезазначеного висновку, наказом головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 145).

Не погоджуючись із даним наказом відповідача та вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у справі №420/454/20.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши під час судового розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 , відзив Головного управління ДМС в Одеській області, особові справи позивача (за зверненням позивача до міграційних органів у 2016 та 2019 роках) та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як встановлено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1 та 7 статті 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

За встановленими судом обставин, вбачається що позивач залишила країну громадянської належності та потрапила на територію України легально, з метою здобуття вищої освіти та без будь-яких перешкод з боку державних органів країни громадянської належності.

Так, згідно анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слідує, що причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 є те, що у 2011 році вона прибула в Україну на навчання у Донецькому Національному Університеті. Однак, у грудні 2013 року її було відраховано з університету через фінансову заборгованість. Наприкінці 2014 року позивач завагітніла від громадянина Конго ОСОБА_5 , який її покинув. На початку 2015 року позивач прибула до м. Одеса та ІНФОРМАЦІЯ_3 народила сина.

Разом з тим судом було встановлено, що матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколи співбесід, містять багато протиріч, суттєвих розбіжностей, які піддаються сумніву та свідчать про зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту, і на це вказують наступні факти.

Так під час подання заяви про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС в Одеській області у 2016 році ОСОБА_1 зазначила що її батьки домовились із невідомим для неї заможнім чоловіком про їх одруження. При цьому особисто позивач із зазначеним хлопцем знайома не була, не знає його установчих даних, місця проживання та чим він займався.

Водночас із протоколу співбесіди від 11.01.2020 вбачається що позивач знає, як звати чоловіка за якого її батьки мали намір видати заміж ( ОСОБА_6 ) і вона один раз зустрічалась із зазначеною особою. Крім того ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_6 має офіційну дружину, а позивач йому потрібна в статусі неофіційної дружини.

Також позивач під час співбесіди в 2016 році зазначила, що батьки знають про народження в неї дитини та їх реакція була негативною. Натомість при співбесіді у 2020 році ОСОБА_1 зазначила, що батьки не знають про народження онука.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 не надала до суду жодних доказів, які б свідчили про вищезазначені обставини. Крім того відповідно до ст.334 та ст.351 Сімейного Кодексу Конго, кожен із майбутнього подружжя мусить надати особисто згоду на вступ у шлюб. Відповідно до ст.35 Сімейного Кодексу Конго, у випадку примушення вступити у шлюб, існує можливість звернення до сімейної ради або мирового суду. Відповідно до ст. 8 Конституції Конго, кожному громадянин гарантується рівність перед Законом і забороняються всі форми дискримінації.

Суд звертає увагу на те, що при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачем не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Також судом встановлено, що до ОСОБА_1 в країні її походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності вона не притягувалась. Позивач не була членом жодних політичних, релігійних, військових, громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участі не брала. Крім того з матеріалів особової справи вбачається, що позивач особисто неодноразово зазначала, що до неї жодних погроз чи переслідувань на території Конго не було.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що позивач не надала жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Разом з тим, суд зазначає, що сімейні конфлікти не є підставами для звернення за міжнародним захистом і не містять у собі відповідні ознаки статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Посилання позивача в адміністративному позові на те, що головним управління ДМС України в Одеській області при прийнятті наказу №6 від 11.01.2020 року не було враховано інформацію по країні його громадянської належності, яка свідчить про неможливість її повернення на Батьківщину, суд в якості належного доказу обґрунтованості позовних вимог до уваги не приймає з огляду на наступне.

Так, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Крім того суд зазначає, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона - психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів особових справ ОСОБА_1 не спостерігаються факти переслідування позивача в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином суд вважає, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер, вони не підтверджені жодними документальними даними, заявник не має речових, письмових або будь-яких інших об`єктивних доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів.

Також судом враховано, що позивач прибула на територію України 04.11.2011 року, однак за захистом до міграційної служби ОСОБА_1 вперше звернулась лише 02.06.2016 року, тобто майже через п`ять років після знаходження на території України. При цьому легальне перебування позивача на території України закінчилось ще у 2014 році.

З даного приводу у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадської належності, прибуття в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Додатково, під час аналізу матеріалів особової справи спостерігаються елементи зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту Україні, ознаки порушення українського законодавства (притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення), що у сукупності вказує на відсутність потреби заявника саме у міжнародному захисті та на звернення заявника до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації свого перебування на території України.

Крім того суд зазначає, що за умов наявності вирішеного судового спору в адміністративній справі №815/2006/17, в якій були вирішені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження попереднього рішення ГУ ДМС в Одеській області №31-17 від 31.01.2017 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 при зверненні до суду в адміністративній справі №420/454/20 не було зазначено про виникнення в період з 02.06.2016 року по 23.12.2019 року (дати першого та повторного звернення позивача до міграційного органу із заявами) якихось нових або особистих обставин, або обставин політичного або суспільного життя в країні походження - Конго, що свідчили б про наявність підстав у цієї особи повторно звертатись до міграційного органу для отримання бажаного нею статусу після вирішення справи в адміністративному суді.

Відповідно до пункту 6 статті 8 Закону № 3671-VІ рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, тобто обґрунтовано, в межах повноважень відповідача та з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення, тобто правомірно, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/454/20 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 241-246, 251, 255, 257-258, 260-262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 08 лютого 2020 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.