Справа № 520/3773/2020
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.Справа № 520/3773/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: П`янової Я.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

представника позивача Лукашиної І.А.,

представника відповідача Шапошника С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.08.20 року по справі № 520/3773/2020

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного административного суду від 13.08.2020р. адміністративний фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги - задоволено

Скасувано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.01.2020 року №Ф-6 на загальну суму 352974,41 грн. (триста п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні 41 копійка).

Скасувано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 3161414,90 грн. (три мільйони сто шістдесят одна тисяча чотириста чотирнадцять гривень 90 копійок).

Скасувано рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальну суму 70539,40 грн. (сімдесят тисяч п`ятсот тридцять дев`ять гривень 40 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 680,00 грн. (шістсот вісімдесят гривень 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 261521,70 грн. (двісті шістдесят одна тисяча п`ятсот двадцять одна гривня 70 копійки).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 340,00 грн. (триста сорок гривень 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 510,00 грн. (п`ятсот десять гривень 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 1,00 грн. (одна гривня 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 3526840,00 грн. (три мільйони п`ятсот двадцять шість тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок).

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 80113,18 грн. (вісімдесят тисяч сто тринадцять гривень 18 копійок).

Скасовано рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок).

Скасовано рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок).

Скасовано рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на загальну суму170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держаної податкової служби у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по оплаті судового збору у розмірі 10510,00 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 копійок).

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає, що задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, незаконності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу. Зазначив, що позивачем допущено порушення податкового законодавства, а тому приймаючи спірні рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством України.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в письмовому відзиві та в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрована 15.09.2009 року як фізична особа підприємець Виконавчим комітетом Харківської міської ради за №0113292 (далі - ФОП ОСОБА_1 ), з 01.01.2012 року є платником єдиного податку 2 групи за ставкою 20%, що підтверджується витяго м з реєстру платників єдиного податку, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, свідоцтвом платника єдиного податку (т. 1 а.с. 58-62).

ФОП ОСОБА_1 як платник єдиного податку 2 групи за ставкою 20% протягом 2015-2018 років подавала до контролюючого органу відповідну податкову та фінансову звітність (т. 1 а.с. 192-249, т. 2 а.с. 1-163).

Головним управлінням ДПС у Харківській області відповідно до наказу № 2158 від 13.11.2019 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 рік, повноти та своєчасності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 рік.

Спірна перевірка проводилась з 25.11.2019 року по 29.11.2019 рік.

Результати вказаної перевірки оформлені актом від 06.12.2019 року №1049/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 (т.1 а.с. 63-121), отриманим позивачем 11.12.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 3 а.с. 24).

Висновками вказаного акту перевірки встановлені наступні порушення позивачем:

- пп. 164.1.3 пункту 164.1 статті 164. пункту 177.2 та підпункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 2 529 131 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 201 678,76 грн., за 2016 рік на суму 868 377,78 грн., за 2017 рік на суму 1114 959,69 грн., за 2018 рік на суму 344 115,70 грн.;

- підпунктів 1.2, 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме заниження податкових зобов`язань зі сплати військового збору у перевіряємому періоді в сумі 209 217,36 грн., в тому числі за 2015 рік в сумі 15 262,93 грн., за 2016 рік в сумі 72 364,81 грн., за 2017 рік в сумі 92 913,31 грн., за 2018 рік в сумі 28 676,31 грн.;

- пункту 181.1 статті 181, пункту 183.4 статті 183, пункту 185.1 статті 185. пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з ПДВ на суму 2 821 472 грн. за період з жовтня 2015 року по грудень 2018 року;

- пункту 293.4, пункту 293.8 статті 293 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання по єдиному податку за період, що перевіряється, на суму 64 090,54 грн., в тому числі за 3-й квартал 2015 року на суму 64 090,54 грн.;

- пунктів 1 та 4 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої ст. 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період що перевіряється, на загальну суму 352 974,41 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 22 951,97 грн., за 2016 рік на суму 91 143,36 грн., за 2017 рік на суму 101 277,00 грн., за 2018 рік на суму 137 602,08 грн.;

- пункту 69.7 статті 69 Податкового кодексу України, а саме неповідомлення установу банку про свій статус як самозайнятої особи - фізичної особи-підприємця;

- частини 4 пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, а саме неподання повідомлення за формою №20-ОПП на всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням;

- пункту 177.5 статті 177, підпунктів 49.18.5, 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, а саме неподання податкових декларації про майновий стан про доходи та доходи за 2015 рік (із відображенням результатів підприємницької діяльності за 4-й квартал 2015 року), за 2016- 2018 роки;

- пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міндоходів від 16.09.2013 №481, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218, а саме не ведення книги обліку доходів та витрат;

- пункту 291.4 статті 291, пункту 292.1 статті 292, пункту 293.8 статті 293, підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298, пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України, а саме не здійснення з 01.10.2015 року переходу зі спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування;

- підпункту 296.5.1 пункту 296.5.1 статті 296 Податкового кодексу України, а саме не надання податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за три квартали (9 місяців) 2015 року:

- підпункти 296.1.1 пункту 296.1 статті 296 Податкового кодексу України, пункти 5 та 6 Порядку ведення книги обліку доходів для платників єдиного податку першої, другої та третьої груп, які не є платниками податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 19.06.2015 року № 579, а саме порушення порядку ведення книги обліку доходів;

- пункту 4 ч.2 ст. 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме надання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 (за 4-й квартал 2015 року) - 2017 роки не за встановленою формою;

- пункту 1 статті 3 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а саме не проведення розрахункових операції на повну суму покупки через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій у періоді з 05.02.2017 р. по 08.12.2017 р. на загальну суму 387781.89 грн.

13.01.2020 року на підставі вказаних висновків акту перевірки та з урахуванням розгляду заперечень на акт перевірки, Головним управлінням ДПС у Харківській області винесено наступні рішення, податкові повідомлення-рішення та вимогу (далі - спірні рішення) (т.1 а.с.124-140):

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.01.2020 року №Ф-6 на загальну суму 352974,41 грн. (триста п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні 41 копійка);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 3161414,90 грн. (три мільйони сто шістдесят одна тисяча чотириста чотирнадцять гривень 90 копійок);

- рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальну суму 70539,40 грн. (сімдесят тисяч п`ятсот тридцять дев`ять гривень 40 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 680,00 грн. (шістсот вісімдесят гривень 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 261521,70 грн. (двісті шістдесят одна тисяча п`ятсот двадцять одна гривня 70 копійки);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 340,00 грн. (триста сорок гривень 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 510,00 грн. (п`ятсот десять гривень 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 1,00 грн. (одна гривня 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 3526840,00 грн. (три мільйони п`ятсот двадцять шість тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок);

- податкове повідомлення-рішення від 13.01.2020 року №6 на загальну суму 80113,18 грн. (вісімдесят тисяч сто тринадцять гривень 18 копійок);

- рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок);

- рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на загальну суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок);

- рішення від 13.01.2020 року №6 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на загальну суму170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 копійок).

Спірні рішення контролюючого органу позивачем отримано поштою 16.01.2020 року, що підтверджується трекінгом Укрпошти, поштовим конвертом та повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 122-123, т. 3 а.с. 7).

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями та вимогою, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятих ним рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючи органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з абзацом першим пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Вичерпний перелік обставин, за наявності яких у контролюючого органу виникає право на здійснення документальної позапланової перевірки, закріплено у статті 78 ПК України, зокрема, отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту ( п.п. 78.1.1. ст. 78 ПК України); платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом (п.п.78.1.2 ст.78 ПК України); виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (п.п. 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України).

Документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом ( п. 79.1 ст. 79 ПК України).

Згідно п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Строки давності поширюються також на період, який може бути охоплений перевіркою. У наказі про проведення документальної перевірки, враховуються обмеження, встановлені п. 102.1 ст. 102 ПК України.

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями наданими Державною фіскальною службою Україні в листі від 05.05.2017 року № 11356/7/99-99-14-03-03-17.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного суду, викладений у постанові від 28.01.2020 року у справі № 818/998/17 (№ К/9901/19260/19).

Як встановлено судом вище, документальну позапланову невиїзну перевірку позивача було проведено відповідно до наказу № 2158 від 13.11.2019 року (т. 3 а.с. 26).

Зі змісту акту перевірки та з наданих у судовому засіданні пояснень представників сторін вбачається, що спірну перевірку було проведено на підставі п.п. 78.1.1, 78.1.2, 78.1.4 статті 78 ПК України, підставою для її проведення слугувало не надання позивачем відповіді на запит №7272/ФОП/20-40-13-06-16 від 22.03.2019 року, який був повернутий контролюючому органу без вручення за закінченням встановленого терміну зберігання.

Проте, за таких самих підстав відповідачем було видано наказ № 5716 віл 13.08.2019 року щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 рік, повноти та своєчасності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 рік, правові підстави для проведення якої на час видачі наказу № 2158 від 13.11.2019 року оскаржувались позивачем в судовому порядку.

Передбачене право платника податків на не допуск контролюючого органу до проведення перевірки шляхом оскарження наказу про її призначення є законодавчими гарантіями дотримання контролюючим органом встановлених обмежень щодо проведення такої перевірки або призначення нової перевірки за тих самих підстав, які слугували винесенню оскаржуваного наказу до ухвалення відповідного рішення суду.

Не можливість проведення виїзної перевірки не може мати наслідком автоматичного проведення контролюючим органом невиїзної документальної перевірки з огляду на те. що для проведення будь-якого виду податкової перевірки необхідно дотримання умов прийняття наказу та повідомлення про відповідну перевірку (постанова Верховного суду від 02.10.2019 року у справі №822/2016/17).

Враховуючи те, що на час видачі наказу № 2158 від 13.11.2019 року оскаржувались протиправні дії контролюючого органу щодо призначення позапланової перевірки на підставі наказу № 5716 від 13.08.2019 року, виданий з тих самих підстав, питань та який охоплював один і той же період перевірки, що і наказ № 2158 від 13.11.2019, позивачем 21.11.2019 року на адресу ГУ ДПС у Харківській області була направлена скарга про протиправність дій контролюючих органів та не можливість проведення перевірки до набрання законної сили рішення суду по справі №520/826719 (т. 1 а.с. 141).

Незважаючи не вказане, відповідачем прийнято наказ №2158 від 13.11.2019 року з тих самих підстав, питань та за той самий період перевірки, та проведено перевірку, результати якої оформлено актом і винесено спірні рішення.

Відповідно до висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 27.02.2018 року у справі № 820/19845/14, норми, які регулюють порядок та підстави проведення документальних невиїзних перевірок, не передбачають процедури допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки. Такі перевірки здійснюються без обов`язкової участі платника податків, через що платник податків не в змозі висловити свою незгоду із правомірністю призначення щодо нього податкової перевірки до моменту її проведення. Тому питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватись судом незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи чи ні.

Крім того, Верховний суд у постанові від 21.02.2020 року у справі №826/17123/18 відступив від правових висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, сформулював правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (не допуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності необхідно надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2020 року у справі № 520/8267/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Харківській області від 13.08.2019 року № 5716 (т. 1 а.с. 156-162).

Підставою для ухвалення зазначеного вище рішення судом апеляційної інстанції слугувало призначення позапланової перевірки з порушенням строку давності, встановленого ст. 102 ПК України, тобто поза межами встановлених повноважень.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що враховуючи визначений в наказі період, за який передбачено провести перевірку позивача, наказ ГУ ДФС у Харківській області від 13.08.2019 року № 5716 прийнято з порушенням строку давності, встановленого ст. 102 Податкового кодексу України.

Як вже зазначалось, при розгляді даної справи, наказ № 2158 від 13.11.2019 року відповідачем видано з тих самих підстав, питань та за той самий період перевірки, що і наказ від 13.08.2019 року № 5716, тобто з порушенням строку давності, встановленого ст. 102 Податкового кодексу України.

Крім цього, суд вважає, що у відповідача також були відсутні правові підстави для прийняття наказу № 2158 від 13.11.2019 року, оскільки контролюючим органом не дотримано алгоритму дій, визначених ПК України, що передують її проведенню, а саме: направлення платнику податків належно оформленого запиту про надання інформації та її документального підтвердження.

Так, як вбачається зі змісту запиту ГУ ДФС у Харківській області №7272/ФОП/20-40-13-06-16 від 22.03.2019 року (т. 1 а.с. 187-191) підставою для його направлення слугувало отримання контролюючим органом податкової інформації отриманої в установлений законом спосіб, за результатом аналізу якої відповідачем виявлено факти, які свідчать про порушення позивачем податкового та іншого законодавства, контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи, а саме за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 рік позивачем було отримано дохід в АТ КБ ПРИВАТБАНК, який не включено до загального річного оподаткованого доходу та не відображено в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та в податкових деклараціях платника єдиного податку.

Однак, зазначений вище запит не відповідає вимогам п. 73.3 ст. 73 ПК України, оскільки його зміст не містить: конкретних підстав для отримання відповідачем інформації у контексті походження та змісту податкової інформації, на підставі якої відповідач дійшов висновку про можливість порушення позивачем вимог податкового законодавства; за результатами аналізу якої саме податкової інформації та в який спосіб отримані відомості про можливі порушення мною вимог податкового законодавства (конкретні джерела відомостей); які конкретні факти свідчать про отримання позивачем доходу в АТ КБ ПРИВАТБАНК та в якому саме розмірі, який не включений до загального річного оподаткованого доходу та не відображено в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та в податкових деклараціях платника єдиного податку.

Відповідно до п.73.3 ст. 73 ПК України у разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами першим - п`ятим цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

Враховуючи зазначене, позивач був звільнений від обов`язку надавати відповідь на запит в силу положень п. 73.3 ст. 73 ПК України.

Зазначене узгоджуються з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 21.02.2019 року у справі № 813/4375/ 17.

Таким чином, наведені вище факти щодо порушення відповідачем порядку прийняття рішення про проведення спірної перевірки, свідчать про протиправність наказу № 2158 від 13.11.2019 року, а отже протиправність дій контролюючого органу щодо призначення та проведення спірної перевірки.

Відповідно до правової позиції, неодноразово висловленої у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №821/1157/16, від 04.02.2019 у справі №807/242/14, лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, може бути підставою для визнання правомірними дій контролюючого органу щодо їх проведення. У свою чергу порушення контролюючим органом вимог щодо призначення та проведення перевірки призводить до відсутності правових наслідків такої. Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Аналогічний підхід до застосування норм матеріального права продемонстрував Верховний Суд й у постанові від 23.01.2018 у справі №804/12558/14, де зазначив, що у випадку незаконності перевірки прийнятий за результатами її проведення акт індивідуальної дії автоматично підлягає визнанню протиправним та скасуванню. При цьому, ані акт перевірки, ані дії посадових осіб із включення до такого акту певних висновків не породжують правових наслідків для платника податків, тобто не змінюють стану його суб`єктивних прав та не створюють жодних додаткових обов`язків для платника податків, тобто не порушують права платника податків.

Таким чином, прийняті за результатами проведення позапланової документальної невиїзної перевірки спірні рішення є протиправними, не мають будь-якої юридичної сили та не тягнуть будь-яких правових наслідків для позивача, як платника податків.

Щодо порушення позивачем податкового законодавства, викладених в акті перевірки, які покладені в основу спірних рішень, суд зазначає наступне.

Відповідач в правомірність визначення сум грошових зобов`язань зі сплати податку та штрафних (фінансових) санкцій за спірними рішеннями посилається на те, що по руху грошових коштів по банківським картковим рахункам позивача встановлено систематичне надходження грошових коштів від фізичних осіб за реалізацію товару, автозапчастин, автотоварів тощо, який не включено до загального річного оподаткованого доходу та не відображено в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та в податкових деклараціях платника єдиного податку, що також свідчить про перевищення позивачем граничного розміру доходу встановленого для платників єдиного податку другої групи.

Так, підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.99 № 996-ХІУ (далі - Закон № 996) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України та частини 1, 2 статті 9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ч.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV кодексу.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 3 розділу Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 Загальні вимоги до фінансової звітності, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, в редакції чинній в періоді, що перевірявся, доходи збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

При цьому, для цілей оподаткування дохід характеризується не лише приростом активів платника, але й джерелом його формування, тобто операціями, наслідком виконання яких стало отримання доходу. Зміст операції є одним з визначальних факторів для обрання ставки податку та визнання режиму оподаткування.

Господарські операції для визначення податкових пільг мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. У зв`язку з наведеним недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення аерації) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Враховуючи принцип юридичної визначеності, єдність правової системи та послідовність і неупередженість у застосуванні закону, вимоги, що пред`являються для доказування факту здійснення господарської операції мають бути однаковими як для визначення податкових пільг так і для здійснення донарахувань. Тобто в будь якому випадку здійснення господарської операції не може підтверджуватись припущенням.

Згідно пп.1 п. 292.1 ст. 292 ПК України доходом фізичної особи - підприємця - платника єдиного податку є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначений п. 292.3 ст. 292 ПК України. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492, що була чинною в перевіряємому періоді, поточні банківські рахунки для фізичних осіб - резидентів поділяються на поточні рахунки фізичних осіб - підприємців (суб`єктів господарювання), які відкриваються для здійснення підприємницької діяльності, та поточні рахунки фізичних осіб для власних потреб.

Фізична особа - підприємець, як суб`єкт господарювання має право вільно користуватися коштами з розрахункового рахунка, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, за умови сплати всіх податків, зборів та інших платежів, передбачених чинним законодавством.

А отже, кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок, який відкрито фізичною особою для здійснення підприємницької діяльності, включаються до доходу фізичної особи - підприємця, як платника єдиного податку з врахуванням вимог ст. 292 ПК України.

Внаслідок зарахування особистих коштів на банківський рахунок відсутні критерії доходу, оскільки здійснюється заміна одного активу (зобов`язання НБУ у вигляді паперових грошей) на інший актив (зобов`язання банку у вигляді запису на банківському рахунку). Не відбувається і збільшення власного капіталу, оскільки сума активів підприємця в разі внесення власних коштів на власний рахунок не змінюється.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки контролюючого органу щодо перевищення позивачем обсягу доходу для другої групи платника єдиного податку в перевіряємий період ґрунтуються не на документах, які відповідають ознакам первинних документів, що підтверджують джерело формування такого доходу (здійснення господарських операцій з продажу автозапчастин), а на інформації, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 0001321 від 18.10.2017 року, які знаходяться в провадженні Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДПС у Харківській області, досудове розслідування якого на даний час не закінчено.

Крім цього, зазначені вище висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на даних банківських виписок по картковим рахунках, отриманих на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 1708.2018 року про тимчасовий доступ до руху грошових коштів та ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2019 року про тимчасовий доступ до інформації про власників рахунків (т. 3 а.с. 33-36), які відкриті не для здійснення підприємницької діяльності, а для власних потреб, які були отримані органами досудового розслідування за результатами проведення слідчих розшукових дій, в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0001321 від 18.10.2017 року.

При цьому, аналіз банківських операцій по картковим рахункам, зокрема, напрямок (призначення) платежу та дати їх здійснення, контролюючим органом під час проведення перевірки не здійснювався.

Як встановлено матеріалами справи, в період з 2015 року по 2018 рік включно на карткові рахунки, відкриті в АТ КБ ПРИВАТБАНК для власних потреб, а саме: № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , надходили особисті кошти позивача з наступним призначенням платежу: поповнення картки, поповнення картки готівкою, покупка повернення коштів, повернення за купівлю в магазині, переказ зі своєї карти, повернення товару, переказ зі своєї карти через додаток Приват, зарахування суми вкладу (особистих коштів) Скарбнички (мобільний додаток Приватбанку).

Крім того, на зазначені карткові рахунки надходили грошові кошти в рахунок виконання зобов`язань за договорами безвідсоткової позики, надані позивачем, як фізичною особою (особисті накопичування) іншим фізичним особам, що не пов`язані із підприємницькою діяльністю.

Вказане підтверджується наданими до матеріалів справи договорами позики та розписками про повернення позики, а саме: договором позики б/н від 01.05.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та розпискою про повернення позики 04.06.2018 року; договором позики б/н від 18.09.2017року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та розпискою про повернення позики від 18.09.2019 року; договором позики б/н від 03.07.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та розпискою про повернення позики від 27.07.2018 року; договором позики б/н від 02.04.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та розпискою про повернення позики від 09.04.2018 року; договором позики б/н від 01.05.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , та розпискою про повернення позики від 14.05.2018 року; договором позики б/н від 15.05.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , та розпискою про повернення позики від 15.05.2018 року; договором позики б/н від 02.11.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , та розпискою про повернення позики від 26.11.2018 року; договором позики б/н від 11.01.2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 та розпискою про повернення позики від 15.01.2019 року; договором позики б/н від 02.11.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , та розпискою про повернення позики від 02.11.2017 року; договором позики б/н від 01.06.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , та розпискою про повернення позики від 01.06.2018 року; договором позики б/н від 02.02.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , та розпискою про повернення позики від 02.02.2016 року; договором позики б/н від 01.10.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , та розпискою про повернення позики від 30.10.2017 року; договором позики б/н від 02.11.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , та розпискою про повернення позики від 04.12.2018 року; договором позики б/н від 30.07.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , та розпискою про повернення позики від 07.02.2018 року; договором позики б/н від 01.03.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_15 , та розпискою про повернення позики від 29.01.2018 року (т.1 а.с. 163-184, т. 4 а.с. 100-107).

Також, у судовому засіданні представником позивача надано пояснення з приводу того, що в період з 2016 року по 2018 рік, на зазначені вище карткові рахунки позивача надходили грошові кошти у розмірі 2202,10 грн. від ОСОБА_16 , які позивачем в подальшому були передані його брату ОСОБА_17 , який в зазначений період навчався у м. Харкові, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів, написаною та підписаною власноруч ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 185-186).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними та необґрунтованими висновки контролюючого органу щодо наявності у позивача обов`язку включати надходження грошових коштів позивача по банківським картковим рахункам, відкритих в банку для власних потреб, до загального річного оподаткованого доходу та відображати в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та в податкових деклараціях платника єдиного податку ці суми, що також свідчить про відсутність перевищення позивачем граничного розміру доходу встановленого для платників єдиного податку другої групи та відсутності у нього обов`язку переходити з 01.10.2015 року зі спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування.

Також, в судовому засіданні представник позивача посилався на те, що в перевіряємий період на вищезазначені карткові рахунки надійшли помилково платежі, пов`язані із підприємницькою діяльністю, а саме:

- в 2015 році на суму 7891 грн., з яких: 09.06.2015 року на суму 3 969 грн., призначення платежу: оплата фільтрів; 29.04.2015 року на суму 3122 грн., призначення платежу: оплата за товар; 04.12.2015 року на суму 800 грн., призначення платежу: видаткова накладна 1575;

- в 2016 році на суму 18558 грн. 50 коп. з яких: 15.07.2016 року на суму 4802,00 грн., призначення платежу: оплата за товар; 23.06.2016 року на суму 5197 грн., призначення платежу: оплата за товар; 07.06.2016 року на суму 2113 грн., призначення платежу: оплата за товар; 24.06.2016 року на суму 1230 грн., призначення платежу: оплата замовлення; 03.02.2016 року на суму 1748 грн., призначення платежу: оплата по накладній 146; 15.01.2016 року на суму 1167 грн., призначення платежу: оплата замовлення; 22.11.2016 року на суму 700 грн., призначення платежу: автозапчастини; 16.11.2016 року на суму 503 грн., призначення платежу: автозапчастини; 19.102016 року на суму 1098,50 грн., призначення платежу: автозапчастини;

- в 2017 році на суму 4553,77 грн. (04.08.2017 року на суму 4553,77 грн., призначення платежу: оплата за товар).

З цього приводу суд зазначає, що вказане не змінює податкові зобов`язання позивача як платника єдиного податку 2 групи, а тому не може слугувати підставою для висновків контролюючого органу стосовно перевищення позивачем обсягу доходу в перевіряємий період.

Щодо посилання відповідача на інформацію, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 0001321 від 18.10.2017 року, які знаходяться в провадженні Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДПС у Харківській області, суд зазначає наступне.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Отже, чинним законодавством України визначено документ, на підставі якого встановлюється вина особи та виникає можливість встановити ті чи інші факти.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України тільки вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний правопорушення, які набрали законної сили, звільняють сторону від процесу доказування фактів вчинення діяння та особи, яка його вчинила.

Тобто, матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, зокрема, протоколи допиту свідків, протоколи, складені за результатами проведення слідчих (розшукових) дій, документи отримані за результатами їх проведення, а також інформація, що міститься в них, не мають преюдиційного значення та правової сили та підлягають доказуванню на рівні з іншими обставинами справи та не можуть розглядатись як обов`язкові відповідно до частини 6 статті 78 КАС України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного суду у постановах: від 04.02.2020 року у справі № 805/3294/15-а, від 18.09.2019 року у справі №826/12033/14, від 16.01.2018 у справі №2а-7075/12/2670, згідно до яких до компетенції податкового органу не відноситься аналіз відомостей, що викладені у протоколі допиту свідка, а також висновки про наявність або відсутність події злочину, так як вказані функції притаманні виключно судам загальної юрисдикції при здійсненні кримінального судочинства. У зв`язку з чим протоколи допиту свідків, протоколи, складені за результатами проведення слідчих (розшуковик) дій в рамках досудового розслідування діянь, що носять ознаки злочину: не є документом, що встановлює факт правопорушення та/або винну особу; не підлягає розголошенню до завершення досудового розслідування; досліджується і набуває статусу доказу тільки за наслідками розгляду його судом в рамках кримінального провадження.

Під час судового розгляду справи відповідачем не надано жодних доказів щодо наявності вироку суду у кримінальній справі відносно позивача, згідно якого можливо було б прослідкувати діяльність позивача в частині виконання вимог податкового законодавства України.

Таким чином, суд не може прийняти посилання відповідача на інформацію, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 0001321 від 18.10.2017 року, в якості належного та достатнього доказу вчинення позивачем порушень, викладених контролюючим органом в акті перевірки.

При цьому, в акті перевірки відсутні будь-які посилання на належні та допустимі докази (первинні фінансово-господарські, бухгалтерські та інші документи), які підтверджують порушення позивачем податкового законодавства, встановлені висновками акту перевірки.

В ході розгляду справи, відповідачем таких доказів не надано.

Зазначене дає підстави вважати, що висновки контролюючого органу відображені в акті перевірки, зокрема, щодо перевищення позивачем обсягу доходу визначеного ПК України для другої групи платника єдиного податку в перевіряємому періоді ґрунтуються на суб`єктивних примушеннях відповідача, що доводить необґрунтованість та безпідставність прийнятих спірних рішень.

Стосовно посилання відповідача на порушення позивачем п. 69.7 ст. 69 ПК України в частині неповідомлення позивачем про свій статус банк при відкриті карткових рахунків, спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачем при відкритті карткових рахунків в ПАТ КБ Приватбанк та заповненні анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк був зазначений статус як фізичної особи - підприємця, що підтверджується анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк заповненою та підписаною позивачем особисто 11.02.2011 року (т. 1 а.с. 142-149).

Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що висновки акту перевірки є необґрунтованими та безпідставними. При цьому, встановлені судом порушення контролюючим органом вимог щодо призначення та проведення перевірки позивача призводять до відсутності правових наслідків такої, а прийняті за результатами проведення позапланової документальної невиїзної перевірки спірні рішення не мають будь-якої юридичної сили та не тягнуть будь-яких правових наслідків для позивача, як платника податків, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Однак відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, належними та допустимими доказами не довів обґрунтованість висновків акту перевірки в оскаржуваній позивачем частині.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Твердження скаржника про те, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, незаконності оскаржуваних рішень та вимоги ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на прийняте колегією суддів рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року по справі № 520/3773/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Я.В. П`янова Л.В. Любчич

Повний текст постанови складено 05.02.2021 року