Справа № 260/3300/20
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(вступна та резолютивна частини)

26 січня 2021 рокум. Ужгород№ 260/3300/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Плеханова З.Б.

при секретарі Грин-Лумей В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 - представник адвокат Шалапаюк В.Л.

відповідача: Берегівська міська рада Закарпатської області - представник не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Берегівської міської ради Закарпатської області (вул. Б.Хмельницького, буд. 7,м. Берегово,Берегівський район, Закарпатська область,90202, ) про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Берегівської міської ради Закарпатської області , яким просить:1.Визнати протиправним та скасувати рішення 52-ої сесії 7-го скликання Берегівської міської ради від 05 червня 2020 року №2099 «Про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 ». 2.Зобов`язати Берегівську міську раду прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального гаражного будівництва, орієнтовною площею 0,0100 га по АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

1. Позиції сторін

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що письмовою заявою від 16.10.2019 року Позивач звернувся до Відповідача, щодо надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 , зазначивши цільове призначення земельної ділянки - для ведення індивідуального гаражного будівництва, а також її орієнтовний розмір - 0,0100 га.

05 червня 2020 року 52-ою сесією 7-го скликання Берегівської міської ради прийнято рішення №2099 «Про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 ». Приймаючи вище вказане оскаржуване Рішення відповідач керувався статтями 143, 144 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.12, п. «а» ч.4 ст.83, ч.7 ст.118, ст.122 Земельного кодексу України, враховуючи Генеральний план міста Берегове, затверджений рішенням Берегівської міської ради від 12.10.2007 року №405 (зі змінами) та Детальний план території, затверджений рішенням Берегівської міської ради від 30.08.2017 року № 785. З огляду на викладене вище, вважає що оскаржуване Рішення прийняте з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, що регулює питання безоплатної передачі земельної ділянки у приватну власність громадянам, є необґрунтованим та протиправним, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

03 листопада 2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що вважає даний позов безпідставним, необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Так, зазначає, що відведення даної земельної ділянки за цільовим призначенням «для будівництва індивідуальних гаражів» суперечить Генеральному плану міста Берегове, затвердженому рішенням Берегівської міської ради №405 від 12.10.2007 року (зі змінами) та Детальному плану території затвердженому рішенням Берегівської міської ради від 30.08.2017 року №785, оскільки зазначене Позивачем бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає цільовому призначенню зазначеному в містобудівній документації. Зазначено, що спірне рішення повністю відповідає як вимогам ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", так і частині 7 ст.118 ЗК України. Вважає, що розглянувши клопотання Позивача, Берегівською міською радою було прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тобто є таким, що відповідає критеріям законності та обґрунтованості.

Що стосується тверджень позивача щодо порушення відповідачем строку прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність як підстави для скасування цього рішення, просить суд, врахувати, що за загальним правилом процедурне порушення, допущене субєктом владних повноважень при прийнятті відповідного рішення, не може бути самостійною підставою для скасування правильного за своїм змістом рішення, якщо інше не визначено законом. Таким чином, вважає, що жодних прав Позивача Берегівська міська рада не порушувала, а позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд даний адміністративний позов задовольнити повністю з підстав викладених вище.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Заслухавши представника позивача, встановивши обставини справи на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, проаналізувавши норми права, які підлягають або не підлягають застосуванню до даних правовідносин, надавши оцінку кожному аргументу сторін та мотиви суду, з яких суд дійшов до висновків у справі, констатує наступне.

2. Обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що 16.10.2019 року Позивач звернувся до Відповідача, щодо надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 , зазначивши цільове призначення земельної ділянки - для ведення індивідуального гаражного будівництва, а також її орієнтовний розмір - 0,0100 га.

До заяви додав: копію паспорта та ідентифікаційного номеру, а також графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (викопіювання з кадастрової карти).(а.с.16-17).

05 червня 2020 року 52-ою сесією 7-го скликання Берегівської міської ради прийнято рішення №2099 «Про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 ». Приймаючи вище вказане Рішення відповідач керувався статтями 143, 144 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.12, п. «а» ч.4 ст.83, ч.7 ст.118, ст.122 Земельного кодексу України, враховуючи Генеральний план міста Берегове, затверджений рішенням Берегівської міської ради від 12.10.2007 року №405 (зі змінами) та Детальний план території, затверджений рішенням Берегівської міської ради від 30.08.2017 року № 785. (а.с.18).

Представник позивача - адвокат Шалапаюка В.Л. звернувся до Берегівського міського голови Бабяк З.Л. з адвокатським запитом від 06.07.2020 року №95, в якому просив надати йому інформацію, підтверджену доказами (а.с.19):

1)копію заяви ОСОБА_1 від 16.10.2019 року (з доданими до неї документами) до Голови Берегівської міської ради Бабяк З.А. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для індивідуального гаражного будівництва, орієнтовною площею 0,0100 га, за адресою АДРЕСА_2 ;

2)копію рішення сесії Берегівської міської ради про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для індивідуального гаражного будівництва, орієнтовною площею 0,0100 га, за адресою АДРЕСА_2 ;

3)фрагмент детального планування території АДРЕСА_2 , згідно заяви ОСОБА_1 , викопіювання території, доданого до цього адвокатського запиту (пункт З додатків до адвокатського запиту).

У відповідь на зазначений вище адвокатський запит листом заступника міського голови Ляшко М. від 13.07.2020 року №1435/03-17 було надано витребувувані документи .

Проведений аналіз даних документів, зіставлення графічного матеріалу, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (викопіювання з кадастрової карти) та фрагменту Детального клану території м. Берегове, дозволив зробити представнику позивача висновок про те, що бажане місце розташування земельної ділянки повністю відповідає місцю розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них Генерального плану міста Берегове, затвердженого рішенням Берегівської міської ради від 12.10.2007 року №405 (зі змінами) та Детального плану території, затвердженого рішенням Берегівської міської ради від 30.08.2017 року №785, адже воно знаходиться в межах категорії земельної з цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва.(а.с.21,55).

Крім того, з метою отримання інформації стосовно розташування земельної ділянки, вказаної у викопіюванні з кадастрової карти (плану) розміщення земельної ділянки у АДРЕСА_2 масштаб 1:2000, доданому до заяви ОСОБА_1 до Берегівської міської ради від 16.10.2019 року, та фрагменті детального плану території м. Берегове в межах земель цільового призначення - для індивідуального гаражного будівництва, адвокат ОСОБА_2 звернувся з відповідним адвокатським запитом від 17.08.2020 року №102 до Сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_3 (а.с.22)

У відповідь на зазначений вище адвокатський запит отримано лист-відповідь від 20.08.2020 року №20, зі змісту якого вбачається, що згідно фрагменту детального плану забудови території АДРЕСА_2 і викопіювання бажаного місця розташування земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу ОСОБА_1 , яке додається до заяви до Берегівської міської ради від 16.10.2019 року, відповідно до детального плану забудови, бажана земельна ділянка знаходиться на землях цільового призначення - для індивідуального гаражного будівництва. (а.с.23).

Мотиви та норми права застосовані судом.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ст.40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Пунктом «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За змістом ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 6, 7, 8 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише :

1)невідповідність місця розташування об`єкта:

- вимогам законів,

- прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів,

- генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації,

- схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць,

-проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №813/481/17, від 18.10.2018 у справі №527/43/17, від 25.02.2019 у справі №347/964/17 та від 22.04.2019 у справі №263/16221/17.

При цьому чинним законодавством не передбачено права суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 р. у справі №545/808/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Берегівської міської ради Закарпатської області із заявою від 16.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 , до якої додано графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки та копію паспорта.

Однак, відповідач у рішенні про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на зазначив підстави для відмови, яка визначена саме ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що згідно наданих відповідачем викопіювань з Генерального плану , фрагменту детального плану території та наданого позивачем викопіювання розміщення земельної ділянки існують розбіжності у розташуванні самої земельної ділянки відносно інших споруд, будівель, земельних ділянок, а також щодо віднесення території, де розташовано гаражне будівництво до відповідної категорії земель.

Відповідач, перераховуючи норми законодавств, не обгрунтував свою відмову та не навів відповідних посилань у рішенні з чітким зазначенням неможливості надати ту земельну ділянку, яку вказав заявник у графічному зображенні під гаражне будівництво, хоча вказана територія містить як запроектовані так і існуючі гаражі.

Суд зауважує, що в разі наведення чітких аргументів та мотивів у рішенні, заявник зміг би зрозуміти і прийняти їх до уваги, погодившись з відмовою та надавши іншу заяву з врахуванням наведених зрозумілих мотивів відмови.

При цьому в силу положень статті 118 Земельного кодексу, відповідач був зобов`язаний розглянути подану позивачем заяву у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Втім, як встановлено судом, заява позивача від16.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 розглянуто відповідачем 05 червня 2020 року тобто поза межами встановленого законодавством місячного строку. Відтак, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо нерозгляду заяви позивача від 16.10.2019 року у відповідності до пункту 7 статті 118 Земельного кодексу України протягом місячного строку.

Оцінюючи дії відповідача, суд також керується нормами частини другої статті 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" №33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99, "Moskal v. Poland" №10373/05).

Відтак, позовна вимога про визнання протиправним та скасування вказаного рішення підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Берегівську міську раду прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального гаражного будівництва, орієнтовною площею 0,0100 га по АДРЕСА_2 , то суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії", в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна вимога щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність задоволенню не підлягає.

Згідно з нормами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у відповідності до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також виходячи з тексту оскаржуваного рішення, підстав його прийняття , відповідачу слід під час процедури розгляду заяви позивача слід дотримуватися вимог, які суд перевіряє керуючись нормами частини другої статті 2 КАС України, а саме: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, з метою захисту порушених суб`єктом владних повноважень прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Берегівську міську раду ( м.Берегово, вул. Б.Хмельницького,7) повторно розглянути в строки встановлені чинним законодавством заяву ОСОБА_1 від 16.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, дослідивши обставини справи крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, та враховуючи те, що відзив на позовну заяву відповідач суду не надав, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 242 -246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Берегівської міської ради Закарпатської області (вул. Б.Хмельницького, буд. 7,м. Берегово,Берегівський район, Закарпатська область,90202, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Берегівської міської ради (вул. Б.Хмельницького, буд. 7,м. Берегово,Берегівський район, Закарпатська область,90202, ) щодо нерозгляду в строки, встановлені чинним законодавством заяви ОСОБА_1 від 16.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по

АДРЕСА_2 .Визнати протиправним та скасувати рішення 52-ої сесії 7-го скликання Берегівської міської ради від 05 червня 2020 року №2099 «Про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 ».

4.Зобовязати Берегівську міську раду ( м.Берегово, вул. Б.Хмельницького,7) повторно розглянути в строки встановлені чинним законодавством заяву ОСОБА_1 від 16.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Берегівської міської ради Закарпатської області (вул. Б.Хмельницького, буд. 7,м. Берегово,Берегівський район, Закарпатська область,90202, ) на ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.) сплачений відповідно до квитанцій № НВ71-8211-91НВ-98ЕН від 06.10.2020 року.

В решті позовних -відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адмінсуд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяЗ.Б.Плеханова
Повний текст рішення виготовлено та підписано 08 лютого 2021 року.