Справа № 380/1219/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/1219/20 пров. № А/857/13137/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Гербут Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Хомою О. П. о 16:35 год у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

10.02.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 26.12.2019 № 462-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Вимоги позову обґрунтовані тим, оскаржуване рішення відповідача прийняте без урахування того, що він, будучи громадянином Таджикистану та перебуваючи за її межами, змушений шукати захисту в Україні з огляду на загрозу його життю в країні походження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 26.12.2019 №462-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, тому йому правомірно відмовлено у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Зазначає, що позивач перетнув державний кордон України у вересні 2017 року, проте 15.08.2019 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що відповідно до позиції Верховного Суду (постанова від 30.01.2020 у справі № 826/10336/18) свідчить про відсутність в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Також скаржник вказує, що позивач, усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій, порушив установлену Таджикистаном заборону на членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка увійшла у список екстремістських організацій та не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав є несумісними з принципами демократичного суспільства.

Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Під час апеляційного розгляду представник відповідачів підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан.

15.08.2019 позивач, перебуваючи на території України, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області винесено висновок про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

26.12.2019 Державною міграційною службою України винесено рішення № 462-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення ДМС України від 26.12.2019 №462-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем без належної оцінки обставин та доводів ОСОБА_1 щодо його переслідування за ознаками віросповідання та з порушенням передбачених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів, тому таке рішення слід визнати протиправним та скасувати. Відносно зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, зазначено, що оскільки повноваженнями щодо перевірки документів, доданих до заяви-анкети, наділений не суд, а саме відповідач, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивачем не оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з статтею 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частина шоста статті 8 Закону № 3671-VI визначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція) у цій Конвенції термін «біженець» означає, зокрема, особу, яка внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протокол щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після нього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка хоче набути статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач є членом в релігійної організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», був вимушений покинути Таджикистан та згодом і Російську Федерацію у зв`язку із забороною діяльності цієї організації в цих країнах, переслідуванням за політичну діяльність та релігійні переконання. Перебуваючи на території Російської Федерації, його було засуджено за організацію екстремістського співтовариства (частина друга статті 282 КК РФ) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, яке він відбув.

За результатами розгляду особової справи позивача, проведених з ним співбесід, Головне управління ДМС у Львівській області склало висновок від 23.12.2019 про те, що громадянин Таджикистану ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, оскільки перебування на території України іноземних громадян, які підтримують діяльність організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», пов`язану з вчиненням умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України, порушення рівноправності громадян залежно від їх національної належності та ставлення до релігії, повалення конституційного ладу або захоплення державної влади на так званих «ісламських територіях», що входять до складу України, з метою побудови на них теократичної держави « ОСОБА_2 », становить загрозу національній безпеці України. Вказано, що позивач за обліками Генерального секретаріату Інтерполу не значиться, тобто країною громадянської належності (республіка Таджикистан) та країною проживання (Російська Республіка) він не розшукується, а тому в разі його повернення до цих країн йому не загрожуватиме обов`язкове позбавлення волі.

Слід зазначити, що позивачем під час розгляду справи на підтвердження його членства в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» надано довідку Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні від 02.09.2019 №1440/15, в якій зазначено, що заявник є дійсним членом «Хізб ут-Тахрір» і на даний момент приписаний до українського відділення даної організації.

Вказана обставина також підтверджена допитаними в судах першої та апеляційної інстанції свідками ОСОБА_3 (голова Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Свідками було зазначено, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави ОСОБА_2 . Всі погляди, ідеї та методи партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню ОСОБА_2 виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність з поширення серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє лише як релігійна організація вже на протязі 20 років, а не як політична партія.

Разом з тим, Державною міграційною службою України під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано факт відсутності заборони діяльності релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в Україні та відсутності даних щодо віднесення такої організації до терористичної. Крім цього, згадану релігійну організацію не відносить до числа терористичних або ж екстремістських, зокрема, Комітет Ради Безпеки ООН та Державний департамент США.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивача в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною, з огляду на встановлені обставини.

Відтак, відповідачем необ`єктивно здійснено перевірку заяви позивача на предмет наявності у нього ознак, як особи, яка потребує додаткового захисту, так і біженця, визначених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, неналежним чином проаналізовано ситуацію в країні походження позивача в частині відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Суд зауважує, що аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №825/1297/16, від 10.12.2020 у справі № 825/1312/16.

Також апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги покликання відповідача на інформацію, викладену у листі Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як на підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачу, оскільки лист є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржене позивачем рішення ДМС України від 26.12.2019 №462-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню.

Також апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов`язковим врахуванням висновків суду.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 380/1219/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 08.02.2021