Справа № 460/7142/20
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2021 року м. Рівне №460/7142/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), про:

визнання протиправними дії відповідача у здійсненні перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення та зобов`язати відповідача вчинити такі дії;

визнання протиправним дії відповідача у здійсненні перерахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2018 роках з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення та зобов`язати відповідача вчинити такі дії.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що військова частина НОМЕР_1 під час здійснення розрахунків суми одноразової вихідної допомоги при звільненні не врахувала щомісячну грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення, яку відповідач виплатив ОСОБА_1 на підставі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 №460/3942/20. Зазначає, що у зв`язку із цим, ним було подано заяву до ВЧ НОМЕР_2 про зобов`язання останньої здійснити вказаний перерахунок. Однак, відповіддю від 04.08.2020 №1134/1, ВЧ НОМЕР_2 відмовила позивачу у здійсненні перерахунку його вихідної допомоги. Позивач вважає такі дії протиправними та такими, що порушують його права на соціальний захист, а тому просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 07.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, визначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

29.10.2020 через відділ документального забезпечення суду (канцелярія) від відповідача надійшов відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечує, зазначивши, що як на момент проходження військової служби, так і на день виключення позивача зі списків особового складу вважала відсутніми підстави для виплати індексації грошового забезпечення. Зазначає, що індексація грошових доходів не є складовою грошового забезпечення, у зв`язку із чим у ВЧ НОМЕР_2 відсутні законні підстави, щодо здійснення перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

10.11.2020 розгляд справи відкладено до 22.12.2021.

Ухвалою суду від 22.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 02.02.2021.

У судове засідання, призначене на 02.02.2021, представники сторін не прибули. Про дату, місце і час судового розгляду повідомлялися належним чином. До початку судового засідання представники сторін подали клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно з ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.4 ст.229 КАС України).

Враховуючи подане клопотання та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу №460/7142/20 в порядку письмового провадження.

З`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

31.01.2018 наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) №20, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктом «б» (за станом здоров`я ).

10.02.2018 наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №34 ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу 111 розрахунково-аналітичної станції.

В момент звільнення ОСОБА_1 із військової служби, ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатили йому одноразову вихідну допомогу при звільненні за 25 календарних днів, не врахувавши щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення, яку ВЧ НОМЕР_1 виплатила ОСОБА_1 на підставі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 №460/3492/19.

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до ВЧ НОМЕР_1 про здійснення перерахунку (донарахування) вихідної допомоги при звільненні виходячи з розрахунку 50% фактичного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням в складі грошового забезпечення для обрахунку суми щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, а також про здійснення перерахунку (донарахування) сум грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2018 роках із врахуванням виплаченої індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової допомоги.

Відповіддю від 04.08.2020 №1134/1, ВЧ НОМЕР_2 відмовила позивачу у здійсненні перерахунку його вихідної допомоги та грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2018 роках., покликаючись на наказ Міністерства оборони України від 21.08.2014 №559, відповідно до якого особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у проведенні позивачу перерахунку розміру одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно із ч. 2ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб`установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п.п. 2 п. 1постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889) встановлено військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячну додаткову грошову винагороду: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

На виконання Постанови № 889 Міністерством оборони України прийнято Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України від 24.10.2016 року № 550(далі - Інструкція № 550).

Згідно п.п. 2.2 п. 2 Інструкції №550 передбачено виплату винагороди військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 2.1 цього пункту) до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 8 Інструкції № 550 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідач, відмовляючи у задоволені заяви позивача, керувався положеннями Інструкції № 550 та Постановою № 889 як спеціальними нормативно-правовими актами, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, не врахувавши при цьому пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, ч. 4ст. 9 Закону № 2011 Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення повинен застосуватися саме Закон № 2011, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 06.02.2019 року (справа № 522/2738/17) дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 2 та 3ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як розрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Оскільки останні 24 місяці перед звільненням позивача додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, нараховувалась і виплачувалась йому щомісяця, що не заперечується та не спростовується відповідачем, підстави вважати таку винагороду одноразовим та нерегулярним видом грошового забезпечення відсутні.

За наведеного правового регулювання та обставин справи Верховний Суд погодився із висновком суду першої інстанції що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення, з якого нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену Постановою № 889.

У численних постановах (зокрема, від 31 липня 2019 року у справі № 826/3398/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 520/3505/19, від 16 грудня 2019 року у справі № 825/812/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 822/2741/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 817/1427/17, від 19 березня 2020 року у справі № 820/5286/17, від 10 липня 2020 року у справі № 760/8406/16-а) Верховний Суд сформував правову позицію у цій категорії справ, відповідно до якої щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена Постановою № 889, належить включати до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

У цьому випадку на час ухвалення рішення судом, Великою Палатою Верховного Суду було висловлено правову позицію щодо складових грошового забезпечення військовослужбовців, а тому суд при перегляді судових рішень повинен керуватися саме нею.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.10.2020 року у справі № 826/2205/17 (адміністративне провадження № К/9901/22440/18).

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача включити до перерахунку позивачу розміру одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової допомоги на оздоровлення індексації грошового забезпечення, то суд вказує на таке.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 за № 2017-ІІІ (надалі - Закон № 2017-ІІІ) визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Згідно із частиною 2 статті 19 Закону № 2017-ІІІ державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Статтею 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 за №1282-ХІІ (надалі - Закон № 1282-ХІІ).

Згідно з статтею 1 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 вказаного Закону № 1282-ХІІ передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Так як індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, а не тільки грошове забезпечення військовослужбовців, а також враховуючи обставину врегулювання здійснення індексації окремим законом, до якого стаття 9 Закону № 2011-XII містить відсилочну норму, суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер і питання її врахування до складу грошового забезпечення для призначення пенсії за вислугу років не регулюється положеннями Закону № 2011-XII або Закону № 2262-ХІІ.

Незважаючи на наявність спеціального законодавства, зокрема Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яким імперативно визначаються види (складові) грошового забезпечення військовослужбовців, однак які натомість не врегульовують питання віднесення індексації грошового забезпечення до видів грошового забезпечення, з якого обчислюється і одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, при вирішенні цього питання слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 за № 1078.

Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 522/9655/16-а та у постанові від 23.04.2019 у справі № 345/3722/16-а.

Однак, відповідач не включив щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення при розрахунку грошової допомоги на оздоровлення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог до ВЧ НОМЕР_1 щодо визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку (донарахування) та виплаті різниці одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової винагороди та індексації грошового забезпечення, відмови у здійсненні перерахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2018 роках з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення та зобов`язати провести позивачу такий перерахунок та виплати.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постановах від 13.03.2019 в справі № 807/363/18 та від 10.05.2019 в справі № 820/5285/17.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на оплату правничої допомоги адвоката, у розмірі 9000,00 грн.

Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучив копію Договору про надання правничої допомоги від 22.06.2020 №441; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 10.07.2020 Серія ВС №1029815; меморіальний ордер №2PL324474 від 26.06.2020 на суму 4000,00 грн, №8822168SB від 21.09.2020 на суму 5000,00 грн; акт виконаних робіт від 23.09.2020.

Як вбачається з акту виконаних робіт, до вартості наданих послуг включено:

надання консультацій та узгодження правової позиції - (1 год./1000 грн.); оформлення заяви до ВЧ НОМЕР_2 щодо здійсненняперерахунку суми вихідної допомоги і грошової допомоги на оздоровлення з врахуванням виплаченої індексації грошового забезпечення - (1 год./1000 грн.); опрацювання нормативно-правових актів (1 год./1000 грн.); пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ, пошук судових рішень Конституційного Суду України - (2 год./2000 грн.); - складання та оформлення позовної заяви - (4 год./4000 грн.).

Так, при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерії визначення співрозмірності таких, наведені в ч. 5 ст. 134 КАС України, та зазначає, що оскільки дана адміністративна справа є справою незначної складності, то заявлені витрати не можуть бути співрозмірними із зазначеним в описі часом на їх підготовку у кількості 4 год. При цьому суд зазначає, що опрацювання нормативно-правових актів та пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ, пошук судових рішень Конституційного Суду України безпосередньо пов`язані з діями щодо формування правової позиції та складання тексту позовної заяви, а тому не можуть враховуватися в якості окремих правових послуг.

Таким чином, дослідивши заявлене обґрунтування витрат на правничу допомогу адвоката, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що такі не відповідають критерію розумності їх розміру у співвідношенні до складності справи, а тому не можуть бути визнані судом обґрунтованими у розмірі, зазначеному позивачем.

З огляду на зазначене, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає вартість витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 134, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразовову грошову допомогу при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2018 роках з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення у 2015-2018 роках з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 05 лютого 2021 року.

Суддя У.М. Нор