Справа № 540/1118/20
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2020-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1118/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління служби безпеки України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Херсонській області (далі - відповідач, УСБУ в Херсонській області), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління СБУ в Херсонській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 липня 2019 року;

- стягнути з Управління СБУ в Херсонській області (, м. Херсон, вул. Лютеранська, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік у сумі 36 143,51 грн.;

- стягнути з Управління СБУ в Херсонській області (, м. Херсон, вул. Лютеранська, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні у сумі 149 247,80 грн.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив службу в органах Служби безпеки України, під час якої отримав статус учасника бойових дій, проте в порушення ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", в період з 2016-2019 позивачу не надавалась додаткова відпустка як учаснику бойових дій. При звільненні позивача з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 36 143,51 грн., у зв`язку з чим то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 149 247,80 грн. відповідно до ст.117 КЗпП України. З огляду на казане просить суд задовольнити позовні вимоги.

19 травня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, яким заперечує проти її задоволення, вказуючи на те, що з 06 червня 2015 року законодавчо встановлена пільга учасникам бойових дій, у вигляді додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 днів на рік. Відповідно до п.7 постанови КМУ "Про порядок надання пільг, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"" №94 від 16.02.1994 року пільги надаються з дня звернення. Втім, позивач у 2016-2019 роках не звертався до відповідача із заявами про отримання додаткових відпусток строком 14 календарних днів. З посиланням на норми Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", відповідач стверджує, що під час дій особливого періоду військовослужбовцям припиняється надання додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України "Про відпустки". Що стосується не повного розрахунку, то на момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу з ним проведено розрахунок в повному обсязі, а саме: нараховані та виплачені грошове забезпечення по 23.07.2019 року та грошова допомога при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік військової служби; грошова компенсація вартості не отриманого речового майна. Відповідач не погоджується з позовними вимогами стосовно стягнення середнього заробітку, оскільки в справі існує спір про право, а тому розмір сум, належних до стягнення, буде вирішено судом. Відповідач звертає увагу суду, що, не зважаючи на передбачений в КЗпП України обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником у день його звільнення, положення КЗпП України не поширюються на військовослужбовців. Також відповідач ставить питання про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в тому числі затримки у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 05.05.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України.

На момент відкриття провадження у справі, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 р. № 540-ІХ, який набрав чинності 02.04.2020 р., доповнено пунктом 3, згідно якому під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки, зокрема, щодо розгляду адміністративної справи.

17.07.2020 року набув чинності ЗУ №731-IX від 18.06.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", п. 2 розділу ІІ цього Закону встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Тобто, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону №540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом - 06.08.2020 року.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 року №956 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), строк карантину на території України продовжено до 31.12.2020 року.

Враховуючи, що на дату розгляду справи від сторін не надходили заяви про продовження такого строку суд вважає за можливе провести розгляд справ на підставі наявних документів.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 26 грудня 2016 р, виданим Службою безпеки України.

Наказом начальника УСБУ в Херсонській області "По особовому складу" від 23 липня 2019 року № 310-ос майора ОСОБА_1 звільненого відповідно до пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з військової служби наказом СБУ від 31.05.2019 року № 693-ОС в запас Служби безпеки України у зв`язку з закінченням строку контракту, з 23 липня 2019 року, виключено зі списків особового складу УСБУ в Херсонській області.

31 січня 2020 року позивач звернувся до УСБУ в Херсонській області щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.

Листом начальника Управління СБУ в Херсонській області №71/к-37/60 від 14.02.2020 року позивачеві відмовлено у виплаті грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік з підстав того, що СБУ не визначена остаточна позиція щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій при звільненні військовослужбовців з військової служби, а також відсутній механізм здійснення таких виплат.

Вважаючи, що дану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України врегульовано Законом України від 25.03.1992 р. № 2229-ХІІ "Про Службу безпеки України" (далі - Закон України № 2229-ХІІ), яким визначено , що кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. ( частина 1 ст. 19 Закону).

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 27 цього Закону держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України. Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту, гарантії військовослужбовцями та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст. 10-1 цього Закону.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Частиною 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) визначено, зокрема, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Абзацами 2-3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналогічні за своїм змістом правила закріплені у пункті 56 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, яке затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (тут і далі в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби - Положення № 1262/2007), зокрема, військовослужбовцям Служби безпеки України, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, встановлені пунктами 54 та 58 цього Положення. У рік звільнення зазначених в абзацах другому та третьому цього пункту військовослужбовців Служби безпеки України зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям, які мають дітей. ( абз. 3-4 пункту 56 цього Положення).

Разом з тим, відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.10.1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

За визначенням статі 1 Закону України від 06.12.1991 р. № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закон № 1932-XII ) особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 87 Положення № 1262/2007 встановлено, що військовослужбовці Служби безпеки України проходять військову службу в особливий період з урахуванням особливостей, передбачених цим Положенням та іншими відповідними нормативно-правовими актами.

Підпунктом "б" пункту 88 Положення № 1262/2007 передбачено, що усі відпустки, за винятком відпусток, що можуть надаватися військовослужбовцям відповідно до пункту 88-4 цього Положення, припиняються, а військовослужбовці Служби безпеки України, які перебувають у відпустках, зобов`язані негайно повернутися до місця служби або до найближчого підрозділу (органу, закладу, установи).

Пунктом 88-4 Положення № 1262/2007, передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені абзацами першим та другим цього пункту, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

VI. Оцінка суду

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що у випадку звільнення військовослужбовця Служби безпеки України з військової служби йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки. Разом з тим, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Тобто, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 р. №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію. Після цього Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

Як встановлено судом, спірність питання у даній справі полягає у протиправній відмові відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки у зв`язку зі звільненням у запас Служби безпеки України в момент особливого періоду.

При цьому, вказані спірні виплати грошових компенсацій, які просить здійснити позивач обумовлені постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Так, у пунктах 31-32 вказаного рішення Великої Палати Верховного Суду зазначено, зокрема, -

- " … Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби" " (абзац 2 пункту 31);

- " Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.( абзац 2 пункту 31);

- " Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки"" ( абзац 2 пункту 32).

Частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи вимогу позивача в частині визнання протиправною бездіяльність Управління СБУ в Херсонській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 липня 2019 року, суд вказує про таке.

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, яка набула чинності з 14.05.2015 р., учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Аналогічні приписи містяться у статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), відповідно до якої учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону № 3551-XII).

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 не використовував дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2019 р.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на роз`яснення фінансово-економічного Управління СБ України від 19.06.2019 за №21/3/1-2313, оскільки за своєю правовою природою дане роз`яснення не є нормативно-правовим актом та джерелом права відповідно до ст.7 КАС України.

Крім того, відповідно до абз.6 п.1.3 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 14.10.08 №772, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.08 за №1323/16014, у разі оформлення подання до звільнення з військової служби у ньому зазначається: (...) інформація про використання військовослужбовцем передбачених законодавством відпусток та необхідність виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток.

Тобто, обчислення компенсації за невикористані дні відпусток є обов`язком органу, у якому особа проходила військову службу, що спростовує твердження відповідача про необхідність подання саме позивачем заяви на отримання додаткової відпустки/заяви на отримання компенсації за не отриману додаткову відпустку.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019 роках додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, як учасник бойових дій.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2016 року по 2019 рік, а тому позовні вимоги у цій частині позову підлягають задоволенню.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ( пункти 3,4 частини 1 цієї статі).

Отже, визначаючись з належним способом відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що належним способом поновлення порушених прав позивача є зобов`язати Управління служби безпеки України в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 липня 2019 року.

При цьому, суд зазначає, що до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16 травня 2019 року справа № 620/4218/18, адміністративне провадження №Пз/9901/4/19, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, визнавши протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Управління СБУ в Херсонській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік у сумі 36 143,51 грн., а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні у сумі 149 247,80 грн., то суд вказує про таке.

Як вбачається з позову, то позивач стверджує, що внаслідок не нарахування та не виплати йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій він просить одночасно стягнути як грошову компенсацію, так і середній заробіток за весь період затримки розрахунку, проте суд вважає такі вимоги позивача передчасними, оскільки на момент вирішення даних спірних правовідносин відповідач не вчиняв дій по нарахуванню такої грошової компенсації.

При цьому, суд зауважує, що визначення конкретної суми грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій, які підлягають нарахуванню з подальшою виплатою позивачу, віднесено до компетенції відповідача, оскільки відповідно до законодавства на обчислення таких сум впливають певні чинники, які суду невідомі.

Отже, існування спору щодо суми грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту свого права, що унеможливлює без встановлення даних фактів вирішення вимоги про виплату компенсації за затримку розрахунку.

Щодо позиція відповідача в частині пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, то суд враховує наступне.

Частинами 1, 2 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частиною другою статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання.

Отже, аналіз наведених правових норм, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

VІІ. Висновок суду

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.1 ст.77 КАС України).

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

VIIІ. Розподіл судових витрат.

Оскільки позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати не підлягають розподілу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Управління служби безпеки України в Херсонській області (73000, м. Херсон, вул. Лютеранська, 1, ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління служби безпеки України в Херсонській області (73000, м. Херсон, вул. Лютеранська, 1, ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 липня 2019 року.

Зобов`язати Управління служби безпеки України в Херсонській області (73000, м. Херсон, вул. Лютеранська, 1, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 липня 2019 року.

Стягнути з Управління служби безпеки України в Херсонській області (73000, м. Херсон, вул. Лютеранська, 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 23 липня 2019 року по 02 липня 2020 року включно в розмірі 129093,90 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, але не пізніше 30-денного строку з дня закінчення карантину. При цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

кат. 106030000