Справа № 460/2342/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/2342/19 пров. № А/857/11349/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гудима Л.Я.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Міаг МД Шомон на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року (прийняте у м. Луцьку суддею Димарчук Т.М.; складене у повному обсязі 02 липня 2020 року) в адміністративній справі № 460/2342/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати протиправним і скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області) від 12.08.2019 № 66 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є громадянином Народної Республіки Бангладеш і прибув з Бангладешу в Україну, без будь-яких документів з метою пошуку та захисту через належність до переслідуваної у Бангладеші релігійної спільноти. Стверджує, що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності його вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ним було отримано повідомлення УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 № 21 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 № 66.

Вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті не були враховані дійсні обставини по справі, не вивчалась особа, стосовно якої складався процесуальний документ, оскільки він не мав можливості у повній мірі висловити свою позицію з цього приводу та давати пояснення на поставлені питання.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив Міаг МД Шомон, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовував загалом тими ж аргументами, що й вимоги позовної заяви, зокрема, зазначає, що має серйозні побоювання за життя у разі повернення до своєї країни у зв`язку з численними подіями в Народній Республіці Бангладеш, оскільки партію Джамату Ісламі (мусульманська партія, в якій він перебуває) переслідують на фоні релігійних протиріч.

УДМС України у Волинській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому вказало, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, та такою, що не базується на фактичних обставинах справи, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалене з дотриманням процесуального законодавства та з правильним застосуванням норм матеріального права, зі всебічним дослідженням доказів та встановленням фактичних обставин справи, оскільки позивач не підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового тимчасового захисту». Тому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апелянт подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просив апеляційну скаргу задовольнити.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, Міаг МД Шомон 31.05.1981 народився у Народній Республіці Бангладеш, с. Чордукунді. За національністю - бангладешець, сповідує іслам, неодружений, освіта - середня спеціальна. Спілкується бенгальською, володіє англійською та частково російською мовами. На батьківщині у жодних військових, релігійних, громадських організаціях не перебував. У заявника відсутні документи, що посвідчують особу. В Бангладеші залишились мати, батько та дві сестри. Із країни виїхав у 2018 році до Російської Федерації, де перебував один рік, працював продавцем одягу на ринку. Надалі, у зв`язку із закінченням терміну дії туристичної візи (1 рік) покинув РФ та нелегально без документів приїхав до України.

23.07.2019 співробітником Луцького УДМС України у Волинській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МВП № 027687 про порушення ОСОБА_1 правил перебування іноземців в Україні та постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВР № 027687 в сумі 1700 грн (а.с. 9 - 10).

24.07.2019 позивач звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведення співбесід з позивачем УДМС України у Волинській області висновком від 12.08.2019 відмовило заявнику громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 96 - 103).

На підставі письмового висновку УДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2019, наказом УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 року № 66 громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 104).

Повідомленням УДМС України у Волинській області № 21 від 12.08.2019 позивачу повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 105).

Вважаючи наказ УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 № 66 безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що УДМС України у Волинській області було належним чином проаналізовано всі подані відомості про особу позивача та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийнято законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання протиправним і скасування наказу УДМС України у Волинській області 12.08.2019 № 66 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За вимогами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI, зі змінами та доповненнями (далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини першої, сьомої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Зі змісту статті 8 Закону № 3671-VI видно, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону №3671-VI, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати документи та докази, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З матеріалів особової справи № 2019 LT 0013 ОСОБА_1 видно, що у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, а також у проведених співбесідах, заявник (позивач) вказав, що причиною звернення за захистом є релігійні проблеми.

При цьому, жодних доказів щодо звернення до правоохоронних органів у зв?язку з погрозами позивачем не надано. Разом з тим, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами причетний не був. Позивачем не надано доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

Судом встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань як під час розгляду справи судом, так і не надав до УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд звертає увагу, що заявник у липні 2018 року легально прибув до Російської Федерації на підставі туристичної візи, використавши для цього повітряний транспорт. На території Російської Федерації він перебував 1 рік, однак із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звертався. Надалі його земляки повідомили, що життя в Україні краще ніж в РФ і він вирішив переїхати до України, куди прибув 20.07.2019; кордон перетнув нелегально, жодних документів при собі не мав.

Така поведінка свідчить про те, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, а звернення за захистом обумовлено першочергово потребою у легалізації на території України, як намагання уникнути примусового видворення до країни походження Народної Республіки Бангладеш.

Заявник не надав жодних документів, які б підтвердили небезпеку для нього чи його родини в НР Бангладеш. Натомість без перешкод виготовив документи і покинув країну свого постійного проживання. Під час проведення співбесіди він неодноразово наголошував, що залишаючи країну походження - Народну Республіку Бангладеш мав на меті потрапити до країн Європи.

За таких обставин, матеріали справи разом із наявною інформацією про країну громадянського походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також він не надав жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не довів існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття УДМС України у Волинській області відповідного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та УДМС України у Волинській області про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інші докази, що відповідали б вимогам пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому суд приходить до переконання, що позивач є економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що наказ УДМС України у Волинській області від 12.08.2019 № 66 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що виданий уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

З приводу того, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи, викладені у позовній заяві щодо того, що позивач на співбесіді не у повній мірі розумів про що його питають, оскільки йому не було забезпечено участь перекладача зі знанням бенгальської мови варто зауважити таке.

У заяві-анкеті заявника ОСОБА_1 вказано, що у нього рідна мова бенгальська, спілкується російською та англійською. Під час протоколу-співбесіди № 1 переклад здійснювався з англійської мови на українську і навпаки (перекладач ОСОБА_2 ) (а.с. 71). При цьому, під час співбесіди позивач не заявляв, що не розуміє англійської мови і що йому потрібен перекладач з бенгальської мови. У протоколі співбесіди досить детально описано відомості про особу позивача (уточнення анкетних даних, місце народження, умови проживання у НП Бангладеш, відомості про сім`ю позивача, конфлікти із сусідами тощо), маршрут позивача, обставини прибуття в Україну та причини еміграції ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те твердження представника позивача відносно того, що останній не розумів про що йшлося на співбесіді повністю спростовуються його чіткими, логічними і детальними відповідями на поставлені йому запитання, які задавались співробітником сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДПС України у Волинській області Горбачем В.М (а.с. 71 - 81).

Частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Всупереч цим приписам позивач не довів належними та обґрунтованими доказами протиправності рішення відповідача. Разом з тим УДМС України у Волинській області належними та допустимими доказами довело правомірність оскаржуваного наказу від 12.08.2019 № 66.

Інші доводи апелянта на законність рішення суду не впливають, а також не мають юридичного значення для спірних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міаг МД Шомон залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року в адміністративній справі № 460/2342/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді Л.Я. Гудим

Н.В. Ільчишин

Постанова складена у повному обсязі 04 лютого 2021 року.