Справа № 813/2271/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 813/2271/17 пров. № А/857/15489/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за його позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі,

суддя у І інстанції Брильовський Р.М.,

час ухвалення рішення 11 год 25 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 03 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є Офіс великих платників податків Державної податкової служби (далі ОВПП), звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив надати дозвіл на погашення усієї суми податкового боргу Державного підприємства «Львіввугілля» (далі ДП) у загальній сумі 266 524 628,95 грн за рахунок майна, що перебуває в податковій заставі, оскільки його платіжні вимоги були повернуті без виконання у зв`язку із відсутністю коштів на рахунках платника.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 813/2271/17 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням встановлених фактичних обставин справи щодо наявності майна ДП, яке перебуває у податковій заставі, та приписів Закону України «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств», дія якого поширюється на відповідача, позовні вимоги контролюючого органу є безпідставними.

ОВПП у поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та його позовні вимоги задовольнити. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у контролюючого органу були наявні судові рішення про стягнення коштів з рахунків позивача, які набрали законної сили. Позивачем виставлялися інкасові доручення на відкриті банківські рахунки ДП, однак такі були повернуті банками без виконання у зв`язку із відсутністю коштів на рахунку боржника.

За умови наявності майна, що перебуває у податковій заставі, контролюючий орган відповідно до пункту 95.3 статті 95 Податкового кодексу України (далі ПК) вправі звернутися до суду про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків.

Станом на 14 червня 2017 року відповідно до інтегрованих карток платника податків за ДП числився податковий борг в сумі 266 524 628,95 грн, який є узгоджений та може бути погашений у зв`язку із наданням суду дозволу на погашення усієї суми податкового боргу.

Твердження суду про те що ДП перебуває у стадії приватизації, а тому відчужувати майно підприємства законом заборонено не відповідає дійсності.

Посилання суду на приписи Закону України «Про відновлена платоспроможності державних вугледобувних підприємств» не заслуговують уваги, оскільки вони поширюється виключно на судові рішення, які підлягають виконанню у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Доказів самостійної сплати відповідачем податкового боргу не надано.

ДП подало відзив на апеляційну скаргу ОВПП, у якому підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ОВПП у судовому засіданні апеляційного суду підтримав викладені у апеляційній скарзі вимоги доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов контролюючого органу у повному обсязі.

Представники ДП у ході апеляційного розгляду заперечили обґрунтованість вимог апелянта, підтримали доводи, викладені у письмовому відзиві на апеляційну скаргу і просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, згідно із довідкою про суми податкового боргу по податках та зборах, заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне страхування та інших платежах, самостійно узгоджених в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачених у встановлений строк, по ДП станом на 14 червня 2017 року заборгованість становила 266 524 628,95 грн.

У відповідності до приписів статті 95 ПК позивачем надсилались у банки, які обслуговують відповідача, інкасові доручення про стягнення з рахунків підприємства податкового боргу: №185/01 від 17 січня 2017 року, 174/01 від 17 січня 2017 року, 199/01 від 17 січня 2017 року, 701/02 від 07 лютого 2017 року, 722/02 від 24 лютого 2017 року, 1052/03 від 17 березня 2017 року, № 768/02 від 24 лютого 2017 року, № 760/02 від 24 лютого 2017 року, № 1047/03 від 17 березня 2017 року, які повернені без виконання.

Окрім того, контролюючим органом були складені акти опису майна ДП від 30 листопада 2016 року №11-з, від 30 листопада 2016 року №12-з, від 30 листопада 2016 року №13-з, від 30 листопада 2016 року №14-з, від 03 березня 2016 року №1-з, від 20 вересня 2013 року №6, від 01 грудня 2014 року №2-з, від 15 липня 2016 року №4-з, від 04 січня 2017 року №2, від 10 березня 2016 року №2-з, від 14 червня 2016 року №3-з, від 10 жовтня 2016 року №5-з, від 10 жовтня 2016 року №6-з, від 10 жовтня 2016 року №7-з, від 14 листопада 2016 року №8-з, від 29 листопада 2016 року №9-з, від 30 листопада 2016 року №10-з, від 11 лютого 2015 року №3, від 22 липня 2015 року №9-з, від 19 лютого 2015 року №4.

На підставі вказаних актів опису було зареєстровано право податкової застави, про що свідчать витяги про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна: № 50911025 від 01 грудня 2016 року, № 50911533 від 01 грудня 2016 року, № 50911144 від 01 грудня 2016 року, № 50911232 від 01 грудня 2016 року, № 49287531 від 30 березня 2016 року, № 41970399 від 24 вересня 2013 року, № 45907893 від 18 грудня 2014 року, 49961416 від 18 липня 2016 року, № 51952197 від 07 квітня 2017 року, № 49287284 від 30 березня 2016 року, № 4982545 від 15 червня 2016 року, № 50502837 від 12 жовтня 2016 року, № 50503069 від 12 жовтня 2016 року, № 50502785 від 12 жовтня 2016 року, № 50831950 від 22 листопаада 2016 року, № 50911126 від 01 грудня 2016 року, № 50911424 від 01 грудня 2016 року, № 46331968 від 12 лютого 2015 року, № 47501658 від 24 липня 2015 року, № 46393009 від 19 лютого 2015 року.

На адресу відповідача контролюючим органом були надіслані податкові вимоги форми «Ф1» від 17 червня 2003 року №1/171 на суму податкового боргу 10398,98 грн та від 22 липня 2003 року №2/173 на суму податкового боргу 9293317,82 грн.

Оскільки ДП не надало ОВПП доказів сплати податкового боргу в сумі 266 524 628,95 грн, вжиті заходи стягнення не призвели до погашення відповідачем податкового боргу, контролюючий орган звернувся до суду із позовною заявою про надання дозволу на погашення податкового боргу відповідача за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, на реалізацію своїх повноважень.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, у відповідача станом на 14 червня 2017 року був наявний узгоджений податковий борг у сумі 266 524 628,95 грн і суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки правомірності обраного контролюючим органом способу його погашення шляхом звернення до адміністративного суду із позовом про надання дозволу на погашення такого боргу за рахунок майна ДП, що перебуває у податковій заставі.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування; права, обов`язки та компетенцію контролюючих органів і їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів регламентовано приписами ПК.

Як передбачено приписами підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК, податкова застава спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

Правовідносини, пов`язані із продажем майна, що перебуває у податковій заставі, регламентовані приписами статті 95 ПК.

Так, пунктом 95.1 статті 95 ПК передбачено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Обов`язковими умовами (обставинами), наявність яких в своїй сукупності зумовлює виникнення у контролюючого органу права на звернення до суду із даним позовом є: наявність у платника податків боргу зі сплати податків (зборів, обов`язкових платежів); сума заборгованості платника податків на момент звернення контролюючого органу до суду із позовом про надання дозволу на погашення боргу за рахунок майна платника має бути узгодженою у встановленому законодавством порядку; відсутність коштів на рахунках платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків; наявність майна платника податків - боржника у податковій заставі.

Сукупність вказаних обставин наділяє контролюючого орган правом на звернення до суду із позовом про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків.

Учасниками справи визнається факт дотримання позивачем приписів пункту 95.2 статті 95 ПК щодо можливості стягнення коштів та продаж майна платника податків не раніше 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Як передбачено положеннями пункту 95.3 статті 95 ПК, контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пункту 95.10 статті 95 ПК з метою реалізації майна, яке перебуває у податковій заставі, проводиться експертна оцінка вартості такого майна для визначення початкової ціни його продажу. Така оцінка проводиться у порядку, визначеному Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України».

Особливості правового, економічного та організаційного регулювання приватизації державного майна вугледобувних підприємств регламентовано приписами Закону України «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств» (далі Закон № 4650-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 вказаного Закону вугледобувним підприємством є гірниче підприємство, основним видом економічної діяльності якого є підземне або відкрите добування вугілля, до складу якого можуть входити шахти, шахтоуправління, розрізи та інші відокремлені підрозділи, що виконують допоміжні функції.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону № 4650-VI передбачено, що шахта (шахтоуправління) вугледобувне підприємство або відокремлений підрозділ вугледобувного підприємства з видобутку вугілля підземним способом.

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону № 4650-VI до об`єктів приватизації належать:

вугледобувні підприємства як єдині майнові комплекси;

шахти (шахтоуправління) як єдині майнові комплекси;

розрізи як єдині майнові комплекси;

акції, які належать державі у статутних капіталах акціонерних товариств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації державних вугледобувних підприємств.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що Законом № 4650-VI передбачено можливість приватизації відокремлених підрозділів вугледобувного підприємства з видобутку вугілля підземним способом.

Відповідно до приписів частини 1 статті 2 Закону № 4650-VI особливими умовами приватизації вугледобувних підприємств є:

продаж усіх акцій, що належать державі (без збереження у державній власності пакетів акцій) у статутних капіталах акціонерних товариств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації державних вугледобувних підприємств;

встановлення на строк до трьох років з моменту завершення приватизації мораторію на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторію на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств, які поширюються лише на борги, що утворилися на момент завершення приватизації. Мораторій не застосовується щодо рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування і заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України, а також щодо рішень про стягнення заборгованості за електричну енергію і послуги з її передачі та розподілу;

переоформлення на покупця (інвестора) об`єкта приватизації діючих спеціальних дозволів на видобування корисних копалин без проведення аукціону.

За правилами статті 13 Закону № 4650-VI з метою недопущення банкрутства вугледобувних підприємств і збереження сировинної бази металургійного та енергетичного комплексів з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства до моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств.

Як передбачено частиною 2 статті 16 Закону № 4650-VI, дія норм статей 2 і 13 цього Закону поширюється виключно на вугледобувні підприємства, щодо яких прийнято рішення про приватизацію після набрання чинності цим Законом, та вугледобувні підприємства, приватизовані після набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 987 від 19 вересня 2012 року було затверджено перелік об`єктів державної власності, які підлягають приватизації у 2012-2014 роках, у який включено:

Відокремлений підрозділ «Шахта «Межирічанська», м. Червоноград;

Відокремлений підрозділ «Шахта «Відродження», с. Межиріччя Сокальського району;

Відокремлений підрозділ «Шахта «Великомостівська», м. Червоноград;

Відокремлений підрозділ «Шахта «Лісова», с. Сілець Сокальського району;

Відокремлений підрозділ «Шахта «Червоноградська», м. Червоноград.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2015 року № 271 «Про проведення прозорої та конкурентної приватизації у 2015-2017 роках» затверджено перелік об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2015-2017 роках, у який, зокрема, включено:

Відокремлений підрозділ «Шахта «Межирічанська» державного підприємства «Львіввугілля»

Відокремлений підрозділ «Шахта «Великомостівська» державного підприємства «Львіввугілля»;

Відокремлений підрозділ «Шахта «Червоноградська» державного підприємства «Львіввугілля».

Наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року № 73, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 року за № 336/22868, було затверджено Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 Загальні вимоги до фінансової звітності.

Пунктом 3 розділу 1 Положення дано визначення понять, що у ньому вживаються, зокрема:

необоротні активи - всі активи, що не є оборотними;

оборотні активи - гроші та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу чи протягом дванадцяти місяців з дати балансу.

Наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за № 288/4509, затверджено Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 Основні засоби.

Відповідно до пункту 4 Положення, у якому наведено значення термінів, що вживаються у ньому, основними засобами є матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Приписами пункту 5. Положення встановлено, що для цілей бухгалтерського обліку основні засоби класифікуються за такими групами земельні ділянки; капітальні витрати на поліпшення земель, не пов`язані з будівництвом; будівлі, споруди та передавальні пристрої; машини та обладнання; транспортні засоби; інструменти, прилади, інвентар (меблі); тварини; багаторічні насадження; інші основні засоби), інші необоротні матеріальні активи (бібліотечні фонди; малоцінні необоротні матеріальні активи; тимчасові (нетитульні) споруди; природні ресурси; інвентарна тара; предмети прокату; інші необоротні матеріальні активи).

Наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року № 246, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 751/4044, затверджено Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 Запаси.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 Положення запасами є активи, які: утримуються для подальшого продажу (розподілу, передачі) за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством/установою.

Запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа отримає в майбутньому економічні вигоди, пов`язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

Для цілей бухгалтерського обліку запаси включають, зокрема:

сировину, основні й допоміжні матеріали, комплектуючі вироби та інші матеріальні цінності, що призначені для виробництва продукції, виконання робіт, надання послуг, розподілу, передачі, обслуговування виробництва й адміністративних потреб;

готову продукцію, що виготовлена на підприємстві, в установі, призначена для продажу і відповідає технічним та якісним характеристикам, передбаченим договором або іншим нормативно-правовим актом.

При цьому до об`єктів приватизації належать: вугледобувні підприємства як єдині майнові комплекси; шахти (шахтоуправління) як єдині майнові комплекси, а отже такими об`єктами є майно (нерухоме майно, інші необоротні активи, земельні ділянки, на яких розташовані такі об`єкти), яке відноситься до основних засобів.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства до моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об`єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств.

З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єкта стосовно його майна (нерухомого майна, інших необоротних активів) та земельної ділянки державної власності, на якій розташований такий об`єкт, забороняється, зокрема здійснення операцій (дій), внаслідок яких може відбутися відчуження зазначеного майна чи зменшення його вартості або зменшення розміру земельної ділянки державної власності; обмін, іпотека або застава майна; списання основних засобів, що мають залишкову вартість; безоплатна передача та реалізація майна для погашення заборгованості; передача майна в оренду; вчинення дій, які можуть призвести до обмеження (обтяження) прав на земельну ділянку державної власності, на якій розташований такий об`єкт; прийняття рішень про припинення господарської організації шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення та інше.

Готова продукція (металобрухт чорних металів) є оборотнім активом, відносно якої будь-яких застережень щодо реалізації, в тому числі примусової, законодавством не встановлено.

Водночас, в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції слушно врахував висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 813/933/15, а також у постанові від 04 червня 2020 року у справі, що розглядається, щодо необхідності ретельної перевірити актів опису майна на предмет відсутності законодавчої заборони щодо його реалізації.

При цьому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що майно відповідача, що перебуває у податковій заставі відповідно до актів опису майна від 20 вересня 2013 № 5, від 01 грудня 2014 року № 2-з, від 11 лютого 2015 року № 3, від 22 липня 2015 року № 9-з, від 10 березня 2016 року № 2-з, від 14 червня 2016 року № 3-з, від 15 липня 2016 року № 4-з, від 03 березня 2016 року № 1-з, від 10 жовтня 2016 року № 6-з, від 10 жовтня 2016 року № 7-з, від 10 жовтня 2016 року № 5-з, від 14 листопада 2016 року № 8-з, від 29 листопада 2016 року №9-з, від 04 квітня 2017 року № 2-з, не може бути реалізованим у порядку погашення податкового боргу, оскільки є основними фондами та не підлягає реалізації в силу приписів Закону № 4650-VI.

Водночас, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції вірно зазначено, що у наданні дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі відповідно до актів опису майна від 30 листопада 2016 року №11-з та від 30 листопада 2016 року № 10-з слід відмовити, оскільки таке майно вивільнено з податкової застави (акту опису майна № 9-з від 12 жовтня 2018 року та витяг про реєстрацію з Державного реєстру обтяжень рухомого майна).

Окрім того, суд першої інстанції слушно вказав на те, що майно відповідача, що перебувало у податковій заставі на підставі актів опису майна від 30 листопада 2016 № 12-з, № 13-з, № 14-з реалізоване у відповідності до вимог частини 3 статті 92 ПК, що підтверджено актами про проведення перевірки стану збереження майна платника податків, яке перебуває у податковій заставі, від 24 жовтня 2017 року №8/28-10-48-19/32323256 та від 10 вересня 2018 року №3/28-10-48-18/32323256.

Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, майна відповідача, що перебуває в податковій заставі та могло б бути реалізоване на погашення суми податкового боргу ДП у відповідності до приписів пункту 95.3 статті 95 ПК у ході розгляду справи встановлено не було, а отже підстав для задоволення позову контролюючого органу немає.

Поза тим, суд апеляційної інстанції вважає вірним твердження суду першої інстанції про те, що оскільки відокремлені підрозділи ДП, які не мають статусу юридичної особи, включені до переліку підприємств, що підлягають приватизації, то на майно позивача поширюються приписи Закону № 4650-VI.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 813/2271/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 05 лютого 2021 року.