Справа № 120/7197/20-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 р. Справа № 120/7197/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

25.11.2020 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Слізяка Н.Р., подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 28.05.2020 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2020 по 28.05.2020 на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 14.05.2019 № 104-РС позивачку звільнено з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я), а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2019 № 108 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 21.05.2019.

Позивачка зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з нею мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив їй грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Відтак за захистом своїх порушених прав позивачка звернулась до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі № 120/3656/19-а визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 таку грошову компенсацію, виходячи з розміру її грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.05.2019.

На виконання зазначеного рішення суду, 28.05.2020 відповідач здійснив виплату позивачці грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

29.07.2020 позивачка звернулась до відповідача з заявою, у якій просила здійснити їй нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 21.05.2019 по 28.05.2020. Однак відповідач виплату середнього заробітку не здійснив, а тому позивачка вимушена звертатися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 30.11.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам закону (судом виявлено невідповідність між змістом позовної заяви та заявленими позовними вимогами в частині періоду, який вважається спірним).

02.12.2020 від представника позивачки до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано уточнену позовну заяву.

Згідно з цією заявою позивачка, не змінюючи підстав позову, просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 по 28.05.2020 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй відповідний заробіток на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 07.12.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні). При цьому судом задоволено клопотання позивачки про поновлення строку звернення до адміністративного суду та вирішено поновити позивачці цей строк.

Окрім того, зазначеною ухвалою вирішено витребувати з військової частини НОМЕР_1 довідку про розмір грошового забезпечення позивачки за два останні місяці перед звільненням (березень та квітень 2019 року) та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивачки на дату її звільнення з військової служби.

29.12.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Як зазначає відповідач, позивачка проходила військову службу, яку не можливо ототожнювати з трудовими відносинами, у зв`язку з чим положення КЗпП України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. При цьому відповідач вказує на те, що, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Крім того, відповідач зауважує, що механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України регламентуються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260. Водночас Порядком № 260 не передбачено виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні військовослужбовця.

Також, посилаючись на рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), відповідач зазначає, що обґрунтовані підстави стверджувати про те, що положення статті 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, відсутні.

На виконання вимог ухвали суду від 07.12.2020, разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав довідку про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивачки.

27.01.2021 до суду надійшла заява представника позивачки, адвоката Слізяка Н.Р., у якій представник повідомляє суд, що докази понесення позивачкою витрат на правничу допомогу, будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.

Крім того, 27.01.2021 до суду надійшла заява представника позивачки про зміну предмета позову. У заяві зазначається, що, виявивши неточність у раніше сформульованих позовних вимогах та обставинах, зазначених у позовній заяві, представник позивачки бажає змінити предмет позову, а саме визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2020 по 27.05.2020 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці відповідний заробіток на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, подана заява про зміну предмета позову фактично стосується зміни спірного періоду затримки розрахунку при звільненні позивачки з військової служби, за який, як вважає сторона позивача, відповідач повинен здійснити нарахування та виплату середнього заробітку.

Втім, оскільки заяву про зміну предмета позову подано після початку розгляду справи по суті, письмовою ухвалою суду від 02.02.2021 зазначену заяву повернуто без розгляду особі, яка її подала.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Встановлено, що наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 14.05.2019 № 104-РС позивачку ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2019 № 108 позивачку виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 21.05.2019.

У зв`язку з невиплатою позивачці при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі № 120/3656/19-а визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 роки та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 зазначену грошову компенсацію, виходячи з розміру її грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.05.2019.

28.05.2020, на виконання вказаного рішення суду, відповідач здійснив виплату позивачці грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 19347,09 грн.

29.07.2020 позивачка звернулась до відповідача з заявою, у якій просила здійснити нарахування та виплату їй середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, а саме за період з 21.05.2019 по 28.05.2020.

Згідно з трекінгом поштових відправлень АТ "Укрпошта" за № 889, відповідач отримав вищезазначену заяву 06.08.2020. Однак, як зазначає позивачка, станом на дату звернення до суду з цим позовом відповідь на заяву їй не надано та виплату середнього заробітку за спірний період не проведено.

Позивачка вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 21.05.2019 по 28.05.2020, а тому звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В цьому контексті суд враховує, що позивачку звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 21.05.2019.

Між тим, судом встановлено, що 28.05.2020 на виконання рішення суду відповідач здійснив виплату позивачці грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 19347,09 грн.

Тобто час затримки остаточного розрахунку з позивачкою при її звільненні з військової служби включає період з 22.05.2019 по 27.05.2020 (включно), що становить 372 календарних днів. Саме з таким спірним періодом погоджується і сторона позивача, про що свідчить заява представника позивачки про зміну предмета позову, яка, одначе, не прийнта судом до розгляду з підстав порушення встановленого законом порядку для її подання.

Згідно з довідкою відповідача про доходи (нараховане грошове забезпечення) позивачки від 17.12.2020 № 970 середньомісячний заробіток позивачки за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (березень та квітень 2019 року) складає 21044,70 грн (помісячно: 10522,35 грн). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 345,00 грн (21044,70 грн (заробіток за два останніх місяці) / 61 календарних дні (31 календарний день у березні 2019 року + 30 календарних днів у квітні 2019 року)). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 128340,00 грн (345,00 грн х 372 календарних днів).

Разом з тим суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки 19347,09 грн, з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 128340,00 грн, що істотно, у понад шість разів перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

У постанові від 18.07.2018 в справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, в постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Зокрема, при вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченої суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (19347,09 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 22.05.2019 по 27.05.2020 становить 15,07 % (19347,09 / 128340,00 х 100%).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 15,07 % розраховується наступним чином: 345,00 грн (середньоденний заробіток позивача) х 15,07 % = 51,99 грн середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 51,99 грн х 372 (кількість днів затримки розрахунку) = 19340,84 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 19340,84 грн з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Окрім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

Так, суд зауважує, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо компенсації невикористаної додаткової відпустки та проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців. У зв`язку із цим, між позивачкою та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи № 120/3656/19-а. Тобто невиплата відповідачем усіх сум належних позивачці при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав.

Втім, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Тому, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивачки суми середнього заробітку, яка в понад 6 разів перевищує розмір фактично невиплачених позивачці сум при звільненні, не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивачка зазнала у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Наведені вище висновки щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби підтримуються Сьомим апеляційним адміністративним судом, що підтверджується постановами від 24.12.2020 у справі № 120/4320/20-а та від 12.11.2020 у справі № 120/2006/20-а.

Отже, за результатами дослідження обставин справи та враховуючи критерії, які за висновками Верховного Суду можуть застосовуватись судом для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд доходить висновку про відповідність вищезазначеної суми 19340,84 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково, шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачці ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 28.05.2020 та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивачки середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 28.05.2020 в сумі 19340,84 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивачка звільнена від сплати судового збору. Тому в цій частині судових витрат питання про їх розподіл не вирішується.

Крім того, представник позивачки, адвокат Слізяк Н.Р., звернувся до суду з заявою від 27.01.2021 (вх. № 4236/21) про вирішення питання про відшкодування витрат позивачки на оплату правничої допомоги в розмірі 4000,00 грн після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З цією метою представник позивачки зобов`язується надати суду докази на підтвердження відповідних витрат протягом п`яти днів з дня постановлення рішення у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

При цьому згідно з ч. 5 ст. 143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

З огляду на часткове задоволення позову та враховуючи те, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому проваджені), суд доходить висновку, що питання про розподіл судових витрат позивачки на правничу допомогу необхідно вирішити шляхом постановлення додаткового судового рішення в порядку письмового провадження, надавши стороні позивача строк для подання доказів (а їх копій відповідачу) щодо розміру понесених у справі витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів з дня вручення (отримання) копії рішення суду у цій справі, а відповідачу можливість заявити клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги, у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру відповідних витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22 травня 2019 року по 27 травня 2020 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22 травня 2019 року по 27 травня 2020 року включно в сумі 19340,84 грн (дев`ятнадцять тисяч триста сорок гривень вісімдесят чотири копійки).

В решті позовних вимог відмовити.

Надати стороні позивача строк для подання до суду доказів (а їх копії відповідачу) щодо розміру понесених у справі витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів з дня вручення (отримання) копії рішення суду у цій справі.

Встановити відповідачу 5-денний строк з дня отримання від сторони позивача відповідних доказів для подання до суду клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги, у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру цих витрат.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
2) представник позивачки: адвокат Слізяк Назарій Романович (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса для листування: АДРЕСА_2 );
3) відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).
Повне судове рішення складено 05.02.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович