Справа № 260/3178/20
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Ужгород№ 260/3178/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Ватлін Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 02 лютого 2021 року проголошено вступну та резолютивну частину Рішення. Рішення в повному обсязі складено 05 лютого 2021 року.

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (далі відповідач, ТУ ДСА в Закарпатській області), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області (далі третя особа, ГУ ДКСУ в Закарпатській області), яким просить визнати протиправними дії ТУ ДСА в Закарпатській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та зобов`язати ТУ ДСА в Закарпатській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_2 за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину.

Заявлені позовні вимоги позивач аргументує тим, що він є суддею Виноградівського районного суду Закарпатської області. У період з 01.01.2020 року до 18.04.2020 року йому було нараховано суддівську винагороду, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад у розмірі 30 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020 року з доплатою за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу. Однак, у зв`язку набранням чинності 18.04.2020 року Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у квітні та до завершення карантину розмір суддівської винагороди було обмежено 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року. З огляду на що, у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року відповідач нараховував та виплачував його суддівську винагороду з врахування вказаних змін, тобто, у меншому розмірі. Вказані дії відповідача вважає протиправними, оскільки вони суперечать положенням ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", порушують гарантії незалежності суддів, встановлені Конституцією України, а тому підлягають захисту в судовому порядку. Також звертає увагу суду на визнання Конституційним Судом України зазначених змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" неконституційними.

Ухвалою судді від 06.10.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.12.2020 року судом постановлено ухвалу про перехід до розгляду адміністративної справи № 260/3178/20 за правилами загального позовного провадження, в зв`язку з чим, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 12.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти задоволення позову заперечує. Так, зокрема, зазначає, що суддівська винагорода регламентується нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а підставами для виплати такої є наявність відповідної норми закону, яка передбачає таку виплату. Однак, 13.04.2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України №553-ІХ, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29, якою обмежено розмір, в тому числі, суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року. Тому вважає, що виплата суддівської винагороди позивачу у спірний період здійснювалася правомірно на підставі зазначених законодавчих норм, а відтак відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача. Вважає, що оскільки Закон України №553-ІХ прийнято пізніше, ніж Закону України "Про судоустрій і статус суддів", то саме його норми належить застосовувати до спірних правовідносин. При цьому звертає увагу суду на те, що положення ст. 29 Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" були визнані неконституційними тільки 28.08.2020 року, а тому у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року підлягали застосуванню. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Територіальне управління ДСА нарахувати та виплатити невиплачену суму суддівської винагороди зазначає, що законодавством чітко визначено спосіб виконання подібних судових рішень, зокрема шляхом стягнення коштів з Державної судової адміністрації України, а не її з територіального управління.

ГУ ДКСУ в Закарпатській області подано до суду пояснення на позовну заяву, в яких звертає увагу суду на те, що органи Казначейства не уповноважені виконувати рішення зобов`язального характеру, а тому у разі задоволення даного позову судове рішення не підлягає виконанню органами Казначейства.

В судове засідання сторони по справі не з`явилися, натомість, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності та у відповідності до положень ст. 205 КАС України розгляд справи проведено без участі представників сторін на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 21.05.2012 року ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Виноградівського районного суду Закарпатської області (а.с.12).

Відповідно до наказу Виноградівського районного суду Закарпатської області № 139 від 22.06.2012 року ОСОБА_1 зараховано суддею безстроково у штат Виноградівського районного суду Закарпатської області (а.с.13).

Наказом Виноградівського районного суду Закарпатської області № 236/18 від 03.09.2018 року ОСОБА_1 встановлено з 03.09.2018 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу, як такому, стаж якого становить більше 15 років (а.с.14).

Спірні правовідносини виникли з приводу неправомірної, на думку позивача, виплати його суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у меншому, аніж передбачено нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розмірі.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Питання організації судової влади, в тому числі порядок забезпечення суддів регламентуються нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1402).

Так, ст. 135 Закону №1402 унормовано розмір, склад, порядок нарахування та виплати суддівської винагороди. При цьому ч. 1 зазначеної статті визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону №1402, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 ст. 135 Закону № 1402 визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (ч. 5 ст. 135 Закону №1402).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин перебував на посаді судді місцевого суду, а тому базовий розмір його посадового окладу становив 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Окрім того, з огляду на наявний стаж роботи більше 15 років, ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40%.

Разом з тим, у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року ТУ ДСА України в Закарпатській області було нараховано та виплачено ОСОБА_1 суддівську винагороду в розмірі, визначеному ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Вказана обставина визнається відповідачем у поданому до суду відзиві, а тому не є предметом доказування.

Вважаючи такі дії уповноваженого органу протиправними та такими, що порушують норми Конституції України та гарантії незалежності суддів, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Згідно ст. 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління.

Наказом Державної судової адміністрації від 15.07.2015 року №104 затверджено Типове положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Територіальні управління у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з`їзду суддів України та Ради суддів України, Положенням про ДСА України, наказами ДСА України, рішеннями колегії ДСА України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням.

Основним завданням територіальних управлінь є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів та фінансове забезпечення місцевих загальних судів з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Пунктом 4.3 зазначеного Положення надано повноваження територіальним управлінням здійснювати функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіальних управлінь та місцевих загальних судів.

Отже, ТУ ДСА України в Закарпатській області є органом, уповноважений здійснювати фінансування діяльності місцевих загальних судів Закарпатської області, в тому числі, виплачувати суддівську винагороду суддям таких.

Вирішуючи питання правомірності оскаржених дій ТУ ДСА України в Закарпатській області крізь призму основних засад адміністративного судочинства, суд повинен дослідити, чи вчинені такі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зазначене кореспондується також з встановленим Конституцією України обов`язком будь-якого суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правомірність своїх дій ТУ ДСА України в Закарпатській області аргументує прийняттям Верховною Радою України 13.04.2020 року Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX (що набрав чинності 18.04.2020 року) , яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 наступного змісту:

"У квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).".

Отже, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 ТУ ДСА України в Закарпатській області керувалося не положеннями ст. 135 Закону №1402, а ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Однак, суд не може погодитися з правомірністю таких дій відповідача з вищезазначених мотивів з огляду на те, що спеціальними законодавчими нормами, які регулюють питання виплати суддівської винагороди, в тому числі, її розмір є саме положення ст. 135 Закону №1402. Натомість, сферою регулювання Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" є виключно питання бюджетних правовідносин на відповідний бюджетний рік, що неодноразово наголошувалося Конституційним Судом України.

Підтвердженням такої позиції суду є положення ст. 130 Конституції України, як норм прямої дії, та ст. 4 Закону №1402, відповідно до якої судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч. 2 ст. 4 Закону №1402).

У період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року будь-яких змін до Закону №1402, що б стосувалися обмеження розміру суддівської винагороди законодавцем не приймалося, що, на думку суду, є свідченням незмінності розміру такої у спірний період.

При вирішенні даного спору суд враховує те, що суддівська винагорода в розумінні ст. 48 Закону №1402, є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020, від 11 березня 2020 року №4-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

З огляду на вищенаведене суд вважає, що ТУ ДСА України в Закарпатській області при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди у спірний період повинно була керуватися саме положеннями ст. 135 Закону №1402, як спеціальними нормами.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що підставою для виплати суддівської винагороди є наявність відповідної норми Закону, яка передбачає таку виплату, однак вважає, що такою нормою є саме ст. 135 Закону №1402, а не положення ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

При цьому суд відхиляє посилання відповідача в обґрунтування правомірності своїх дій на необхідність застосування саме ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", як акту, що був виданий пізніше. Суд вважає, що зазначений принцип використовується тільки у разі колізії між нормативно-правовими актами, що регулюють один й той самий предмет. Разом з тим суд зауважує, що питання визначення розміру суддівської винагороди регулюється виключно Законом №1402, що прямо передбачено ст. 130 Конституції України, а тому в даному випадку колізія відсутня.

Суд зазначає, що одним із складових елементів конституційного принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи, як: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020).

Європейський суд з прав людини у своїх рішення наголошував на тому, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення у справі "Кечко проти України", "Сук проти України").

За результатами розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що норми ст. 135 Закону №1402 були чинними у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у редакції визначення суддівської винагороди для суддів місцевого суду у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Тому суд вважає, що ОСОБА_1 мав легітимні очікування на отримання суддівської винагороди у передбаченого законом розміру.

Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, гарантує захист власності. Так, зокрема, зазначеною статтею визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Отже, з прецедентної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що суддівська винагорода також може розглядатися як "майно" в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підпадає під захист, гарантований цією статтею.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зазначене також кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належними та допустимими доказами не довів суду правомірність своїх дій.

Таким чином, провівши правовий аналіз обставин даної адміністративної справи крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що дії ТУ ДСА України в Закарпатській області щодо обмеження на підставі норм ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівської винагороди ОСОБА_1 є протиправними.

З огляду на встановлення судом факту порушення прав позивача на одержання суддівської винагороди у визначеному ст. 135 Закону №1402 розмірі, суд вважає, що належним способом захисту буде зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 78, 243, 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Загорська, 30 код 26213408), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. П. Мирного, 2а код 37975895), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській область щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській область провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину.

4. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.І. Рейті