Справа № 640/3980/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2021 року м. Київ № 640/3980/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

05.03.2019 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі ГУ МВС в Київській області), Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі Голова Ліквідкомісії ГУ МВС в Київській області), у якій з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати дії Голови ліквідкомісії ГУ МВС в Київській області (лист від 21.12.2018 №29/1-1308) при наданні ОСОБА_1 довідки про грошове забезпечення на роботах в третій зоні небезпечності від 14.12.2018 №3724/109/12 (в зоні відчуження), м. Прип`ять за період з 26.04.1986 по 01.08.1986 без урахування виплати коштів за отриману гранично допустиму дозу радіоактивного опромінення, винагороди, - неправомірними;

- зобов`язати ГУ МВС в Київській області провести розрахунок грошового забезпечення колишнього старшого лейтенанта міліції, старшого інспектора по паспортній роботі Прип`ятського МВВС УВС Київського облвиконкому з урахуванням вимог постанови Ради Міністрів УРСР і Української ради професійних спілок від 10.06.1986 №207-7, розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964рс за роботу в третій зоні небезпечності (в зоні відчуження), м. Прип`ять за період з 26 квітня по 01 серпня 1986 року, врахувавши одноразову грошову винагороду за отриману гранично допустиму дозу радіації;

- зобов`язати Голову ліквідкомісії ГУ МВС України в Київській області надати ОСОБА_1 довідку про перераховане грошове забезпечення з урахуванням вимог, передбачених постановою Ради Міністрів УРСР і Української ради професійних спілок від 10.06.1986 №207-7, розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 9б4рс за роботу в третій зоні небезпечності (в зоні відчуження), м. Прип`ять за період з 26 квітня по 01 серпня 1986 року, врахувавши одноразову грошову винагороду за отриману гранично допустиму дозу радіації.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що оскільки виконувала свої службові обов`язки з 26 квітня по 01 серпня 1986 року у м. Прип`ять, яке відносилося до третьої зони небезпечності, її заробітна плата повинна обчислюватися в п`ятикратному розмірі, з урахуванням виплати коштів за отриману дозу радіоактивного ураження організму.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Чудак О.М. від 07.05.2019 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

29.05.2019 від відповідача до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, стверджує про її необґрунтованість з огляду на те, що одноразова грошова винагорода за отриману максимально допустиму дозу радіації носить разовий характер і не є складовою грошового забезпечення та до картки про нарахування грошового забезпечення і довідки, виданої на підставі постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1989 № 207-7, не включається.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступне.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі ЧАЕС) (Категорія 1), їй присвоєно інвалідність ІІ групу (довічно) внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, є інвалідом війни, у зв`язку з чим вона має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України від 28.02.1991 № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ) та отримує пенсію по інвалідності відповідно до вказаного Закону. Вказане підтверджується копіями відповідних посвідчень та довідки Медико-соціальної експертної комісії.

Зокрема, під час аварії на ЧАЕС позивач працювала у Прип`ятському МВВС на посаді старшого інспектора по паспортній роботі у званні старшого лейтенанта міліції та безпосередньо приймала участь у ліквідації наслідків аварії з 26.04.1986 по 01.08.1986.

Згідно із довідкою, виданою 02.10.1990 № 20/0119 МВС УРСР УВС Київської області отримана позивачкою доза радіоактивного опромінення, яку вона отримала внаслідок ліквідації на ЧАЕС становить 149, 9 Бер.

Також судом встановлено, що згідно із наказом УМВС виконкому Київської обласної Ради народних депутатів від 29.04.1986 № 113 за роботу в екстремальних умовах у зв`язку із надзвичайною подією на ЧАЕС, проявлену високу організованість, самовладання, мужність, професійну грамотну дію по забезпеченню правопорядку в місті Прип`ять ОСОБА_1 була видана винагорода в розмірі місячного посадового окладу 95, 00 карбованців, що підтверджується витягом з наказу Управління внутрішніх справ виконкому Київської обласної ради народних депутатів від 29.04.1986 № 112 та довідкою від 26.12.2011 № 3948 , виданої Відділом зони ЧАЕС ГУ МВС в Київській області.

21.11.2018 позивач звернулась до Голови Ліквідкомісії ГУ МВС в Київській області із заявою, у якій просила надати їй довідку про її перераховане грошове забезпечення з урахуванням вимог, передбачених Постановою Ради Міністрів УРСР і Української ради професійних спілок від 10.06.1986 № 207-7, розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964рс з роботу в третій зоні небезпечності (в зоні відчуження), м. Прип`ять за період з 26 квітня по 01 серпня 1986 року.

Листом від 21.12.2018 № 29/І-1308 ГУ МВС в Київській області повідомило позивача, зокрема про те, що довідки видавались відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 № 207-7 на підставі довідки про підтвердження факту участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і розрахункового листа, який є первинним документом нарахування грошового забезпечення за період роботи в зоні ЧАЕС. Розрахунок проводиться, виходячи із середньоденної тарифної ставки та фактично відпрацьованих днів. Також у вказаному листі відповідач вказує на те, що одноразова грошова винагорода за отриману максимально допустиму дозу радіації носить разовий характер і не є складовою грошового забезпечення та до картки про нарахування грошового забезпечення і довідки, виданої на підставі постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1989 № 207-7, не включається. Кпім того у цьому ж листі зазначено, що позивачу була надана довідка про грошове забезпечення з урахуванням кратності від 30.12.2016 № 398 з період перебування в м. Прип`ять з 26.04.1989 по 30.04.1986 та яка є правильною і підстав для видачі нової довідки відсутні.

Не погоджуючись з отриманою відмовою щодо невключення у розрахунок грошового забезпечення одноразової грошової допомоги, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон № 796-ХІІ, який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до статті 54 Закону №796-XII пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54 і 57 Закону №796-XII визначається Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210, згідно з яким пенсії за бажанням осіб можуть призначатися, виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків (пункт 1 цього Порядку).

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).

Згідно з пунктом 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією.

Тобто, роботодавець має право видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у розрахунковому листі позивача за відповідний період. При цьому, розмір отриманої заробітної плати, зазначений у довідці, має відповідати первинним документам на підставі яких ця довідка видається.

Після аварії на ЧАЕС 26.04.1986 Уряд колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом «таємно» щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа «таємно» та для «службового користування» стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів: розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 №964; постанови Ради Міністрів СРСР від 07.05.1986 №524-156; розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 року №1031; постанови Ради Міністрів СРСР від 05.06.1986 №655-195; постанови Ради Міністрів УРСР від 10.06 1986 №207-7 та інші.

У вказаних нормативно-правових актах йде мова про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Абзацом 1 пункту 1 наказу МВС СРСР від 17.05.1986 № 0149 «Про додаткові виплати особистому складу органів та внутрішніх військ МВС СРСР, які зайняті на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» на виконання зазначених розпоряджень міністру внутрішніх справ Української РСР було дозволено за погодженням з головою Урядової комісії з ліквідації аварії здійснювати у виняткових випадках оплату праці робітників, службовців, а також призваних на збори військовозобов`язаних, які зайняті на особливо важливих і відповідальних роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у ІІІ зоні небезпеки - у 5-кратному розмірі у порівнянні зі встановленими чинним законодавством нормами, у II зоні - у 4-кратному розмірі, у І зоні - у 3-кратному розмірі.

Абзацом 2 пункту 1 цього наказу передбачалося у такому ж порядку і розмірах виплачувати грошове забезпечення військовослужбовцям, особам начальницького та рядового складу, що були зайняті на зазначених роботах у І - ІІІ зонах небезпеки, виходячи з посадових окладів, а особам офіцерського і начальницького складу, прапорщикам та мічманам - також окладів за військовим і спеціальним званням.

Надбавки за вислугу років та інші надбавки нараховувалися за основним місцем служби.

Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 № 665-195 (постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10.06.1986 № 207-7) надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам здійснювати оплату праці працівників, зайнятих на роботах у третій, другій і першій зонах небезпеки, відповідно в чотирьох, трьох і двократному розмірах понад середньомісячну заробітну плату, виходячи з тарифної ставки (окладу), встановленої за основним місцем роботи.

Таким чином, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07.05.1986 № 524-156.

Отже, вказані нормативно-правові акти не застосовуються одночасно, оскільки розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964 для визначення зон небезпеки на території зони відчуження вводить нові умови оплати праці, замість попередніх, встановлених Постановою від 07.05.1986 № 524-156.

Нарахування грошового забезпечення за роботу в зоні відчуження військовослужбовців, рядового і начальницького складу ОВС проводилось відповідно до Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 №1031 та листа Державного комітету УРСР з праці від 23.09.1986 №136 с «Про порядок матеріального забезпечення призваних на збори військовозобов`язаних».

Вказаними нормативно-правовими актами передбачено, що оплата фактично відпрацьованого часу (включаючи вихідні і святкові дні) у відповідних зонах небезпеки повинна проводитись виходячи із розрахункової денної тарифної ставки (посадового окладу), що враховується із тарифної ставки (посадового окладу) за даний місяць, поділеної на календарну кількість днів цього місяця.

Що стосується позовних вимог про нарахування та включення у довідку про грошове забезпечення на роботах в третій зоні відчуження з 26 квітня по 01 серпня 1986 року одноразової виплати за отриману гранично допустиму дозу радіоактивного опромінення більше 50 мілізівертів (у позивача 1490 мілізівертів = 149, 9 бер х 10), суд виходить із такого.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.11.1993 №1006-р, з метою соціального захисту колишніх співробітників апарату МВС учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесених до першої категорії, а також тих, які отримали в 1986-1987 роках дозу опромінення в 25 бер і більше, органам внутрішніх справ дозволено перерахувати їх грошове утримання за період роботи в зоні відчуження із розрахунку посадових окладів і окладів за спеціальними званнями, що діяли в період роботи в зоні ЧАЕС, у кратних розмірах відповідно до зон небезпечності, де вони несли службу.

В матеріалах справи відсутні дані про нарахування та виплату позивачці одноразової грошової винагороди за отриману гранично допустиму дозу радіації у п`ятикратному розмірі.

Також, розпорядженням Ради Міністрів СРСР «Про виділення Міненерго СРСР додаткового фонду заробітної плати» від 17.05.1986 № 964-рс, зокрема дозволено керівникам міністерств і відомств, що беруть участь у ліквідації аварії, за погодженням з головою урядової комісії здійснювати у виняткових випадках оплату праці працівників, зайнятих на зазначених роботах в III зоні небезпеки, в п`ятикратному розмірі в порівнянні з встановленими чинним законодавством нормами, по II зоні - в чотириразовому розмірі і в I зоні - у трикратному розмірі; у тих випадках, коли працівник отримує гранично допустиму дозу радіації і в зв`язку з цим не допускається для подальшої роботи в зазначених зонах небезпеки, йому виплачується одноразова винагорода у розмірі п`ятикратної місячної тарифної ставки (посадового окладу), а особам офіцерського складу військових частин, офіцерського та начальницького складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - трьох місячних окладів грошового утримання за посадою та військовим чи спеціальним званням, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, особам молодшого начальницького і рядового складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - 500 крб., військовослужбовцям строкової служби і військовим будівельникам - 300 крб.

Згідно з пунктом «а» частини 1 розпорядження Ради Міністрів СРСР «Про оплату праці військовослужбовців - учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС» від 23.05.1986 № 1031-рс, розповсюджено на військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, зайнятих на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, порядок і розміри підвищеної оплати праці, передбачені Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс.

На підставі аналізу зазначених нормативно-правових актів Верховний Суд у справі № 367/3502/16 дійшов висновку, що чинним законодавством не передбачено включення встановленої розпорядженням № 964-рс одноразової винагороди у розмірі 500 крб до суми заробітної плати для обчислення пенсій.

Оскільки предметом спору у даній справі є саме питання правомірності/протиправності не включення ГУ МВС в Київській області до довідки про заробітну плату позивача одноразової винагороди у розмірі 500 крб за отриману підвищену дозу радіоактивного опромінення, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 17.04.2018 у справі № 2315/4055/2012, від 21.11.2018 у справі № 361/1411/2015-а, від 19.03.2019 у справі № 377/613/16-а, від 29.05.2019 у справі № 361/2481/15-а.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення її прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, відсутності витрат відповідача на залучення свідків та проведення експертизи, підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак