Справа № 280/2359/19
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2021 року м. Дніпросправа № 280/2359/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року (суддя Новікова І.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення виготовлено 25.11.2019 року) у адміністративній справі №280/2359/19 за позовом Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» до Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування вимоги, рішення, суд, -

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року Державна установа «Веселівський виправний центр (№8)» (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі по тексту відповідач) та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 01.04.2019 року в частині суми податкового зобов`язання за основним платежем 106318,66 грн. та рішення № від 01.04.2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску в сумі штрафних санкцій 53159,33 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився ДУ «Виправний центр (№8)» та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтував тим, що суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи; суд допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважав, що судом безпідставно не враховані факти порушення порядку проведення документальної позапланової виїзної перевірки, а також відсутність в акті перевірки посилань на порушені позивачем норми КВК України, а тому висновок суду про правомірність оскаржених рішень на підставі незаконної перевірки не може бути законним та обґрунтованим, оскільки судом використано в якості доказу акт перевірки, який не містить порушених з боку позивача вимог КВК України та який отримано з порушенням встановленого порядку. Апелянт зазначав, що судом не враховано того, що основним завданням позивача є виконання покарань у виді обмеження волі на певний строк, основними засобами виправлення засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання, зокрема, суспільно корисна праця, яка є частиною їх перевиховання, в процесі якої здійснюється їх виправлення, а не є процесом, внаслідок якого отримується прибуток від господарської діяльності. Апелянт вважав, що актом перевірки не встановлено укладення строкових трудових договорів між позивачем та засудженими; позивач не є роботодавцем у відношенні засуджених, а засуджені не є найманими працівниками, бо не використовує їх працю для здійснення статутної діяльності, а лише залучає їх до суспільно корисної праці; позивач вважав, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування не розповсюджується на засуджених у загальному порядку. Апелянт звертав увагу на те, акт перевірки не містить доказів відпрацювання засудженими всіх робочих днів кожного звітного місяця та виконання ними норми виробітки; Інструкція №396/5 не передбачає нарахування єдиного внеску на фонд оплати праці засуджених.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем із засудженими укладалися строкові договори на виконання різних видів робіт, при цьому позивачем із виплаченої засудженим заробітної плати у встановленому порядку та розмірі здійснювались відрахування у вигляді податку на доходи фізичних осіб та військовий збір, разом з тим єдиний внесок на заробітну плату засуджених не нараховувався та не сплачувався. Суд першої інстанції відповідно до норм КВК України, КЗпП України, законів України «Про оплату праці», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зробив висновок про те, що, використовуючи працю засуджених до обмеження волі, позивач укладає з ними строкові трудові договори, тобто є їх роботодавцем, виплачуючи їм заробітну плату зобов`язаний нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач вважаючи, що дії податкового органу щодо прийняття наказу є протиправними, а вказаний наказ незаконним, не скористався своїм правом, передбаченим податковим законодавством, допустив податковий орган до проведення перевірки, внаслідок чого останню проведено та складено акт документальної позапланової виїзної перевірки, на підставі висновків якого прийнято спірні рішення.

Матеріалами справи встановлено, що у період з 31.01.2019 року по 06.02.2019 року працівниками ГУ ДФС у Запорізькій області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 08.10.2016 року по 31.01.2018 року, військового збору з 08.10.2016 року по 31.01.2018 року, єдиного соціального внеску за період з 08.10.2016 року по 31.01.2018 року, за результатами якої 13.02.2019 року складено акт перевірки №16/08-01-13-06/14316913, відповідно до висновків якого встановлено порушення, зокрема, п.2 ст.6, ст.8, п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: занижено суму нарахованого єдиного внеску 106318,66 грн., а саме у жовтні-грудні 2016 року 11877,21 грн., у 2017 році 86083,14 грн., у січні червні 2018 року 8358,31 грн., за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених.

На підставі висновків акту перевірки ГУ ДФС у Запорізькій області 01.04.2019 року прийнято: рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 53159,33 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 106318,66 грн.

Встановлено, що відповідно до п.4, пп.23 п.5 Положення про Державну установу «Веселівський виправний центр (№8)», затвердженого наказом МЮ України від 27.06.2018 року №2212/5, основним завданням виправного центру є: виконання покарань у виді обмеження волі; забезпечення дотримання прав осіб, які тримаються у виправному центрі, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінального покарання, реалізації їх законних прав та інтересів; виправний центр відповідно до покладених на нього завдань забезпечує створення умов, для залучення засуджених відповідно до вимог КВК України до суспільно корисної оплачуваної праці; додержання правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених чинним законодавством про працю.

Відповідно до ч.1 ст.8, частин 1, 2 ст.60, ч.1 ст.60-1, ч.1 ст.122-1 КВК України, засуджені мають право: на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці. Засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу. Засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ст.2, ч.1 ст.21 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Одним із видів трудового договору є строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Отже, засуджені до обмеження волі мають право працювати, їх трудові відносини регулюються загальними нормами законодавства про працю, за винятком особливостей, встановлених вимогами кримінально-виконавчого законодавства, зокрема в частині прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу та інше.

Таким чином, укладаючи із фізичною особою строковий трудовий договір, власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа набувають правового статусу роботодавця.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п.1 ч1 ст.4, пунктів 1, 2, 3, 4 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7, ч.5 ст.8, частин 2, 3 ст.9, ч4, п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 3) допускати посадових осіб органу доходів і зборів до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а до проведення перевірки щодо достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, та для призначення пенсій - посадових осіб органів Пенсійного фонду за наявності направлення та/або наказу про перевірку та посвідчення осіб, надавати їм передбачені законодавством документи та пояснення з питань, що виникають у процесі перевірки; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю. Єдиний внесок нараховується: 1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

З огляду на вище приведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що засуджені до обмеження волі є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженням трудових прав, а виправний центр в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати суми єдиного внеску із заробітної плати таких осіб. Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховується єдиний внесок.

Суд звертає увагу на те, що в акті перевірки податковим органом зазначалось що до перевірки надавались строкові трудові договори укладені між позивачем та засудженими до обмеження волі, позивач не заперечував, що у періоді, який перевірявся, із заробітної плати засуджених нараховувалися та сплачувалися до бюджету податок на доходи з фізичних осіб та військовий збір. Податковим органом при перевірці були використані первинні бухгалтерські документи, зокрема відомості нарахування та виплати заробітної плати за виконані роботи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дохід засуджених, отриманий за результатом виконання певних робіт у виправному центрі, відсутній у Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 року №1170 відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що перевірка була проведена відповідно до листа прокуратури Запорізької області від 26.01.2018 року №16-56вих-18 щодо правильності і повноти нарахування засудженим заробітної плати, її виплати та проведення з неї утримань і відрахувань. Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не скористався своїм правом оскарження наказу, допустив податковий орган до проведення перевірки, внаслідок чого останню проведено та складено акт документальної позапланової виїзної перевірки, на підставі висновків якого прийнято спірні рішення.

Суд апеляційної інстанції виходить з положень ч.1 ст.77 КАС України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до тверджень позивача про те, що актом перевірки не встановлено укладення строкових трудових договорів між позивачем та засудженими; позивач не є роботодавцем у відношенні засуджених, а засуджені не є найманими працівниками, бо не використовує їх працю для здійснення статутної діяльності, а лише залучає їх до суспільно корисної праці.

Матеріалами справи встановлено та не оспорювалось позивачем, що ним із заробітної плати засуджених утримувались податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020 року ГУ ДФС у Запорізькій області було зобов`язано надати пояснення та докази обрахунку суми заниження бази нарахування єдиного внеску (483266,65 грн.), дані про заробітну плату засуджених, на яких нараховувався єдиний внесок, та згідно яких бухгалтерських та інших документів обраховувалась база нарахування за жовтень-грудень 2016 року, 2017 рік, січень 2018 року.

Податковим органом на виконання вищевказаної ухвали суду 09.11.2020 року надано пояснення, згідно яких при перевірці було використано відомості нарахування та виплати заробітної плати за виконані роботи засудженими. Відповідачем надано розрахунок суми заниження нарахованого єдиного внеску, за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених, згідно якого сума нарахування заробітної плати (бази нарахування єдиного соціального внеску) складає за жовтень - грудень 2016 року, січень грудень 2017 року, січень 2018 року 483266,65 грн. та розмір нарахованого єдиного соціального внеску (сума заниження) складає 106318,66 грн. Податковим органом надано копію додатка №7 до акту перевірки від 13.02.2019 року №16/08-01/13-16/14316913, згідно якого база нарахування єдиного соціального внеску за період жовтень-грудень 2016 року, січень-грудень 2017 року, січень 2018 року складає 483266,65 грн., заборгованість по єдиному соціальному внеску за цей період складає 106318,66 грн.

Не погоджуючись з рішенням № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.04.2019 року та вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, позивач, у свою чергу не навів доказів, відповідно до вимог ч.1 ст.77 КАС України, невірного обрахування бази нарахування єдиного соціального внеску за період жовтень-грудень 2016 року, січень-грудень 2017 року та січень 2018 року та невірного нарахування заборгованості по єдиному соціальному внеску за цей період.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору використовує судову практику, викладену у постанові Верховного Суду від 18.06.2020 року у справі №240/1700/19.

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Не передбачено повернення судових витрат у разі відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції виходить з положень ч.1 с.77 КАС України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення та вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної установи «Веселівський виправний центр» (№8) - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року року у справі №280/2359/19 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова