Справа № 520/11277/2020
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.Справа № 520/11277/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.,

представника позивача - Романченка О.М.,

представника відповідача - Борисенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., повний текст складено 03.11.20 року) по справі № 520/11277/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)"

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» № 108/Ос-19 від 16.08.2019, змінити причину (підставу) звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінальній-виконавчій служби з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів України про працю, а саме: звільнення за ініціативою працівника у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем подавася рапорт про звільнення за власним бажанням на підставіч.1 ст.38 КЗпП України ( по догляду за дитиною), який у встановленому законом порядку відповідачем не розглянуто. Вказує, що на відповідний рапорт відповідач зобов`язаний був видати наказ про звільнення позивача з роботи, однак незважаючи на це, без відповідних правових підстав, відповідач здійснив звільнення позивача з роботи за прогули. Суд першої інстанції не надав правової оцінки доводам позивача, не перевірив виконання відповідачем обов`язку щодо розгляду рапорту про звільнення, що призвело до невірного вирішення справи. Вважає дії відповідача незаконними, просить змінити формулювання причин звільнення позивача з роботи, вимог про поновлення на роботі не заявляє.

Крім того, зазначає, що відповідач належним чином не вніс запис до трудової книжки щодо підстави звільнення, а також не повідомив про підстави звільнення позивача.

Державна установа "Холодногірська виправна колонія (№18)" (далі - відповідач) подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 12.06.2015 ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу охорони Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 18) , згідно наказу Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області № 89 о/с з 12.06.2015 (а.с. 43).

В період з 27.10.2016 по 18.07.2019 позивач перебував у відпустці для догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, згідно наказу Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 18) № 71 ос/вп-16 від у 09.11.2016. (а.с. 45).

В період з 18.07.2019 по 28.07.2019 позивач знаходився на лікарняному.

Після виходу з лікарняного та виходу на роботу ОСОБА_1 29.07.2019 подав через канцелярію відповідачу рапорт, в якому просив звільнити його за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку з 29.07.2019 (а.с. 12-16).

Відповідачем вказаний рапорт не розглянутий у встановленому законом порядку.

Натомість, в період з 29.07.2019 по 12.08.2019 Державною установою «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» проводились службові розслідування щодо порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, за результатами проведення яких позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани та неповної посадової відповідності (а.с. 48,52 93-100).

В подальшому, 15.08.2019 відповідачем складено висновок проведення службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни ОСОБА_1 невиходу на службу без поважних причин, яким вирішено клопотати начальнику установи про його звільнення (а.с. 108-110).

16.08.2019 начальником ДУ «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» складено висновок по факту звільнення із Державної кримінально-виконавчої служби України ОСОБА_1 , яким вирішено звільнити позивача із займаної посади у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 111-114).

Наказом Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» № 108/ОС-19 від 16.08.2019 ОСОБА_1 звільнено із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони за грубе порушення службової дисципліни прогули без поважних причин на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 54).

Не погоджуючись з вказаним наказом в частині визначення підстав звільнення, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи спірний наказ, діяв в межах та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України .

Колегія суддів вважає зазначені висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини з приводу проходження службу в органах кримінально-виконавчої служби врегульовані Законом України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV(далі Закон № 2713-IV), Кодексом Законів про працю в Україні (далі КЗпП України), Законом України " Про державну службу в Україні".

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 14 Закону № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу". Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення працівників кримінально-виконавчої служби регулюється спеціальним Законом України № 580-VIII від 02.07.2015 "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VIII).

Положеннями ст. 77 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів: 5) через службову невідповідність: 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Судом встановлено, що 29.07.2020 позивач надіслав на адресу відповідача рапорт про звільнення його за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Вказана заява отримана відповідачем, що ним визнається в судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що написавши рапорт про звільнення і надіславши його відповідачу, позивач висловив своє бажання бути звільненим у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідачем не надано обґрунтувань не розгляду поданого позивачем рапорту та підстав не прийняття за ним рішення.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним Законом № 580-VIII не передбачено такої підстави звільнення, як не передбачено підстав змінювати причину звільнення.

Водночас, колегія суддів зауважує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 30.07.2019 по справі № 804/406/16, від 08.08.2019 по справі № 813/150/16.

Як вірно зазначено судом першої інстанції Законом № 580-VIII не передбачено такої підстави звільнення, а тому оскільки спеціальним законодавством не врегульовано спірні правовідносини, застосуванню підлягають норми трудового законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (зокрема, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Наведена норма встановлює обов`язок роботодавця звільнити працівника у визначену ним дату та не передбачає обов`язку із доведення необхідності догляду за дитиною.

Частина шоста ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом , або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за наслідками розгляду рапорту позивача від 29.07.2019 про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відповідач не звільнив його у передбачений законом строк (на наступний день після отримання рапорту), розгляну його лише 15.08.2019 в порядку Закону України «Про звернення громадян» та звільнив позивача за вчинення ним прогулів, чим порушив права останнього. (а.с. 88-90)

В судовому засіданні відповідач пояснив, що підставою не розгляду рапорту ОСОБА_1 стала відсутність свідоцтва про народження дитини.

Проте, зазначені обставини колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи, що до виходу на роботу позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що свідчить про наявність свідоцтва про народження дитини позивача у його особовій справі та обізнаність відповідача про його наявність.

Доводи відповідача, щодо відсутності підстав для звільнення позивача за ч.1 ст.38 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не заперечував проти отримання ним рапорту про звільнення позивача за власним бажанням, однак цього не зробив, отже відповідачем порушено саме вимоги ст.38 КЗпП України.

Враховуючи викладене , суд апеляційної скарги , на підставі наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням встановлених обставин справи, вважає, що дії Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» щодо звільнення позивача за п.6 ч.1 ст.77 Закону України " Про Національну поліцію" , замість ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підставі поданого позивачем рапорту, є незаконними, що є підставою для зміни формулювання причин звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Доводи позивача викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі ґрунтуються на нормах чинного законодавства, підтверджені жодними доказами, а тому є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Висновки викладені у рішенні суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позову вимог не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також спростовуються доводами апелянта.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про правомірність наказу в частині формулювання підстави звільнення позивача, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем не оскаржується дата звільнення зі служби, зазначена в наказі від 16.08.2019 та не заявляються позовні вимоги про поновлення на посаді у зв`язку з неправомірністю вказаного наказу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є зміна підстави звільнення ОСОБА_1 в оскаржуваному наказі з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а саме: звільнення за ініціативою працівника у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Врахування судом першої інстанції правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 31.08.2020 по справі № 540/324/19 колегія суддів вважає помилковими, оскільки спірні правовідносини по даній справі не є тотожними із правовідносинами за позовом ОСОБА_1 та стосуються відмови у внесені змін до наказу про звільнення зі служби за п.2 с.1 ст.77 Закону України " Про Національну поліцію"( через хворобу), яка виникла після звільнення.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 520/11277/2020 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Змінити наказ Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" № 108/ОС - 19 від 16.08.2019 в частині визначення підстави звільнення ОСОБА_1 з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, а саме: звільнення за ініціативою працівника у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 05.02.2021 року