Справа № 640/4139/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року м. Київ № 640/4139/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА»

до Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Соціальні Медіа» з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № ; податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС ум. Києві від 19.11.2018 року № .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що підстава для проведення перевірки позивача скасована: підставою для проведення перевірки в наказі ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284 є ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к, проте Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.12. 2018 року апеляційні скарги задоволені частково, ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого з ОВС слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Київській області старшого лейтенанта податкової міліції Трофімова Б.В. про проведення у кримінальному провадженні № 00000630 позапланової документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України у період з 01.01.2014 року по 29.07.2016 року, зокрема ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА», відмовлено, а тому, на думку позивача, наказ начальника ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284, на підставі якого проведена позапланова документальна виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні Медіа», є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а будь-які результати та інформація, що отримані під час проведення перевірки ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» і викладена в акті незаконної перевірки, отримані внаслідок недопустимих і незаконних дій суб`єктів владних повноважень.

Позивач також вказує, що висновок відповідача про порушення ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» положень п. п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 58.1 ст. 58, п. 57.3 ст.57, п. 123.1.ст. 123 Податкового кодексу України є необґрунтованим, оскільки висновок Акту перевірки базується на припущеннях, які зроблені ГУ ДФС у м. Києві, а саме на тому, що у ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» нібито відсутні трудові ресурси, виробничі приміщення та інше майно, яке необхідне для надання послуг, згідно умов договору, та які стали підставою висновку про неможливість здійснення господарської операції, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Відтак, на думку позивача, податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року не відповідають актам законодавства, та прийняті з порушенням п.п.75.1.2 п.75 ст. 5, п.п.78.1.11 п.78.1 ст.78, п.98.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2019 року відкрито провадження у справі № 640/4139/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12.07.2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача, у якому відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у результаті проведеної документальної позапланової виїзної перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства встановлено порушення податкового законодавства. На думку відповідача, позивачем на порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України занижено податок на додану вартість на загальну суму 199 28, 00 грн. та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду (ряд.19 декларації), всього у загальній сумі 800, 00 грн. по взаємовідносинах із ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015».

Відповідачем зазначено, що підтвердженням факту того, що придбання товарів оформлювалось лише документально у контрагентів, є протокол допиту свідка, відповідно до якого встановлюється фіктивність відносин між контрагентами.

30.07.2019 року позивачем надано відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач вказує, що всі прийняті на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к рішення та здійсненні дії, а також їх результати є такими, що вчинені без належних підстав та не можуть вважатися законними та обґрунтованими. На думку позивача, відповідач жодним чином у відзиві на позовну заяву не спростовує та не заперечує зазначених фактів. Крім того, позивач не погоджується з твердженнями відповідача щодо фіктивності господарських операцій та вважає їх власними припущеннями останнього.

Позивачем також зазначено про неналежність та недопустимість копії протоколу допиту свідка при розгляді справи в силу приписів ст. ст. 72, 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві було проведено позапланову документальну виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА».

Позапланова документальна виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» проведена відповідно до п. п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к та згідно Наказу Начальника ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284.

За результатами перевірки ГУ ДФС у м. Києві було складено акт позапланової виїзної перевірки від 29.10.2018 року №282/26-15-14-07-01-10/36947668.

Перевіркою встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, у результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 199 28 00 грн., у тому числі:

- за квітень 2016 року на суму 5258, 00 грн.;

- за травень 2016 року на суму 6440, 00 грн.;

- за червень 2016 року на суму 8230, 00 грн.

та завищення суми від`ємного значення ризниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду, ряд.19 декларації, всього у загальній сумі 800, 00 грн.

Контролюючим органом зроблено висновок про те, що проведеною перевіркою не підтверджується реальність проведення господарських операцій з контрагентом - ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015», з яким позивач уклав договір про надання послуг від 01.04.2016 року № SM/01/04/2016. Встановлено, що ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» взято на податковий облік в органах державної фіскальної служби від 08.07.2015 року в Києво-Святошинській ОДШ ГУ ДФС у Київській області. Основний вид діяльності - неспеціалізована оптова торгівля. За результатами аналізу баз даних ДФС України, даних податкової звітності ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» та інформації з зовнішніх джерел встановлено, що остання звітність з податку на додану вартість подана за вересень 2016 року, починаючи з вересня 2016 до органів ДФС звітність не подавалась. Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва та декларації з податку на прибуток за 2016 рік не подавались. Крім того, податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ), ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» до органів ДФС кількість працівників за II квартал 2016 року не подавалась. Відповідно до інформаційних баз даних ДФС відомості щодо зареєстрованих транспортних засобів, земельних ділянок на праві власності (користування), об`єктів нерухомості, наявності основних засобів відсутні. У зв`язку із вищенаведеним у ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» відсутні основні засоби (IVR та SMS обладнання) для надання IVR-Послуг (SMS-Послуг) споживачам, відсутні працівники для забезпечення повної експлуатаційної готовність обладнання. Крім того, основним постачальником за перевіряємий період на адресу ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» згідно ІС «Податковий блок» було ТОВ «САФАРС». Засновник, директор, головний бухгалтер - ОСОБА_1 . Основний вид діяльності - неспеціалізована оптова торгівля. Свідоцтво платника ПДВ анульовано з 17.10.2017 (по причині - ненадання декларацій протягом року). Відповідно до інформаційних баз даних ДФС відомості щодо зареєстрованих транспортних засобів, земельних ділянок на праві власності (користування), об`єктів нерухомості, наявності основних засобів відсутні. ТОВ «САФАРС» не звітує до контролюючого органу з серпня 2016 року. Відтак, враховуючи фактичну неможливість здійснення господарської операції, контролюючий орган дійшов висновку, що правочини між позивачем та ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» здійснено без мети настання реальних наслідків, а оформлення первинних документів відбувалося з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій.

На підставі акту перевірки від 29.10.2018 року №282/26-15-14-07-01-10/36947668 ГУ ДФС у м. Києві були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № , яким було повідомлено про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за податковий період червень 2016 року у розмірі 800,00грн.;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № , яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 24 910,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся зі скаргою до Державної фіскальної служби України в рамках процедури адміністративного оскарження.

Державною фіскальною службою України 31.01.2019 року було прийнято рішення про результати розгляду скарги № 5023/6/99-93-11-04-02-25, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві, а скаргу - без задоволення.

Судом також встановлено, що ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к, яка слугувала підставою для проведення перевірки позивача в наказі ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284 скасована; постановлена нова ухвала, якою у задоволенні клопотання слідчого з ОВС слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Київській області старшого лейтенанта податкової міліції Трофімова Б.В. про проведення у кримінальному провадженні № 00000630 позапланової документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України у період з 01.01.2014 року по 29.06.2016 року, зокрема ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА», відмовлено (відповідно до вищевказаної ухвали слідчого судді від 01.08.2016 року задоволено клопотання слідчого про призначення позапланової документальної виїзної перевірки низки підприємств та організацій, серед яких і ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА»).

Посилаючись на скасування підстави для проведення перевірки ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА», вважаючи наказ начальника ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284 протиправним, а акт позапланової виїзної перевірки від 29.10.2018 року №282/26-15-14-07-01-10/36947668 неналежним документом, який не міг бути підставою для прийняття рішення по результатам перевірки ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» та, відповідно, податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року такими, що не відповідають актам законодавства, а також такими, що прийняті з порушенням п.п.75.1.2 п.75 ст. 5, п.п.78.1.11 п.78.1 ст.78, п.98.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд входить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За змістом пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, у тому числі, придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 цього Закону передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.

Таким чином, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що у періоді, що перевірявся позивач мав договірні взаємовідносини з ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015», на підставі про договору надання послуг від 01.04.2016 року № SM/01/04/2016, за яким Замовник (позивач) замовляє та оплачує, а Виконавець (ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015») надає IVR-Послуги та SMS-Послуги Замовнику, в порядку, визначеному цим Договором.

Відповідно до п. 1.1.2. зазначеного договору IVR-Послуга - Послуга доступу Споживачів до контенту за допомогою дзвінків.

Відповідно до п. 1.1.9. Колл-центр - технічно-сервісний центр Виконавця, на який здійснюється пере адресація запитів абонентів, та який забезпечує можливість доставки запитуваної інформації Споживачам.

На виконання договору ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» передало (оформило) на адресу ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» акти здачі-прийняття робіт та податкові накладні на загальну суму 124 369,98 грн., у тому числі ПДВ 20728,33 грн.

Розрахунки між суб`єктами господарювання за отримані товари проводились у безготівковій формі. У рахунок оплати за виконані роботи ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» перераховано грошові кошти ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» згідно платіжних доручень.

В бухгалтерському обліку ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» задекларовані роботи (технічне забезпечення заходів) від ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» включено до інших операційних витрат та відповідно до загальної суми витрат: за 2016 рік на суму 103642,00 грн.

З наданих матеріалів справи вбачається, що наявність вказаних документів, що посвідчують договірні відносини позивача з контрагентом та документи, складені у зв`язку з виконанням умов договору, зокрема, акти здачі-прийняття робіт, податкові накладні та ін., не заперечується сторонами.

Враховуючи зазначене та наявні документи в матеріалах справи, суд встановив, що документальними підтвердженнями здійснення господарської діяльності позивача з контрагентами є первинні документи, зокрема, договори, видаткові накладні, податкові накладні та ін..

Разом з тим, за результатами дослідження взаємовідносин платника податків з його контрагентом контролюючий орган робить висновок про неможливість виконання робіт (надання послуг) за вищевказаними документами, оскільки правочини між позивачем та ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015» здійснено без мети настання реальних наслідків, а оформлення первинних документів відбувалося з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій.

Суд зазначає, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції та установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: непов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності), фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій, видача податкової накладної особою, яка не є платником ПДВ та, крім того, відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд, вирішуючи спір по суті, також зазначає, що відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи матеріали, що долучені до матеріалів справи, суд зазначає про відсутність правових підстав вважати, що складені між позивачем та контрагентом первинні документи не відповідають положенням законодавства та не містять всі обов`язкові реквізити первинного документу, які передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому суд дійшов висновку, що вказані вище документи мають юридичну силу та підтверджують реальний рух активів, зміну зобов`язань та капіталу позивача. Зворотного відповідачем не доведено та не спростовано.

Крім того, матеріалами справи та відповідачем не підтверджено факт відсутності у позивача бухгалтерських та інших фінансово-господарських документів оформлених згідно вимог чинного законодавства, що свідчать про реальність здійснення господарських операцій з контрагентом.

Крім того, суд вважає доцільними твердження позивача щодо для здійснення господарської операції, зокрема контрагентом позивача, не має необхідності володіти майном, зокрема, приміщеннями на праві приватної власності. Таке майно може перебувати у підприємства на підставі укладених договорів оренди, лізингу, безоплатного користування і т.п.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у Постанові КАС ВП від 27.02.2018 року у справі № 813/1974/17.

Суд такає зважає на висновок ВАСУ від 23.04.2014 року у справі № К/800/7245/14 про те, що не можуть слугувати свідченням безтоварності господарських операцій і твердження податкового органу про відсутність у спірних постачальників необхідних умов для досягнення результатів виконання спірних операцій з поставки послуг позивачеві в силу відсутності персоналу, основних засобів, виробничих активів. Адже ці доводи є оцінкою контрагентів, за дії та поведінку яких підприємство не може нести відповідальність. Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от, на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

Відтак, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, довести правомірність своїх дій чи рішення відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

У даному випадку, контролюючий орган відповідно до принципу офіційності повинен довести в суді фіктивність господарських операцій як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов`язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20 лютого 2018 року у справі №817/149/17 та від 29 березня 2018 року у справі №813/2758/16.

У той же час, відповідач не подав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків, відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочину (укладення договору), на підставі якого виникли взаємовідносини між позивачем та контрагентом не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов`язків чи свідчили б про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності товариства, господарській меті з метою досягнення правових наслідків та які порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що первинні документи складені лише формально та не відображають реальної передачі послуг, оскільки такі твердження є лише припущенням контролюючого органу та не підтверджені доказами, наданими в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідачем не доведено, що на момент вчинення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, останній не був зареєстрований у встановленому законом порядку.

При цьому, вирішуючи з урахуванням наведених вище обставин та норм законодавства спір по суті, суд виходить також з того, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Крім того, суд зазначає, що вказана відповідачем інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, складених за наслідками проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентом та не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

Крім того, суд звертає увагу, що ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У справі «Інтерсплав проти України» (Заява N 803/02 від 09.01.2007 року) Європейський суд з прав людини визнав, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) від 22.01.2009 р. надає змогу не допустити обмеження законного права платника податків на податковий кредит, віднесення певних сум до витрат, за умови реальності господарської операції, у випадку порушення його контрагентом та контрагентами такого контрагента податкової дисципліни. Вказаним Рішенням роз`яснено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги є надмірним тягарем для платника податку, що порушить справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Підтвердженням того, що платника ПДВ не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, а також того, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати, слугує Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» від 18.03.2010 року (заява №6689/03). Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив. У рішенні у справі «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії» зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Таким чином, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Така ж правова позиція підтримана Верховним судом у постановах, зокрема, від 24.01.2018 року у справі №824/942/13, від 14.03.2018 року у справі №803/1198/16.

Не подано відповідачем і доказів на підтвердження недобросовісності позивача або можливої фіктивності його безпосередніх постачальників, зокрема: пояснень посадових осіб щодо їх непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваних суб`єктів господарювання, судових рішень, вироків тощо; не наведено будь-яких об`єктивних доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Вказані в акті перевірки висновки є лише припущеннями посадових осіб відповідача за відсутності належних та допустимих доказів, які надаються в передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, у взаємозв`язку з вищенаведеним суд, вирішуючи спір по суті, зазначає, що відповідачем не надано будь-яких доказів недобросовісності дій позивача при здійсненні вказаних господарських операцій.

За результатом системного аналізу вимог податкового законодавства, на підставі оцінки наявних у справі доказів окремо та у їх сукупності, суд звертає увагу на те, що висновок про фіктивність господарських операцій може ґрунтуватись на належних, допустимих і достатніх доказах і не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідач при вирішенні справи не обґрунтовував свою позицію безпідставного формування податкового кредиту позивачем за результатами здійснення вказаних господарських операцій та не довів суду шляхом надання належних та достовірних доказів.

Щодо тверджень відповідача про необхідність врахувати як джерело доказу у розумінні ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства протокол допиту свідка - директора/засновника ТОВ «САФАРС» ОСОБА_1 (ТОВ «САФАРС», як встановлено контролюючим органом, виступило основним постачальником за перевіряємий період на адресу контрагента позивача ТОВ «ФОРЕСТ-ТАУН 2015»), який повідомив про непричетність до ведення фінансово-господарської діяльності ТОВ «САФАРС», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту визначено Кримінально-процесуальним кодексом України.

У частині першій статті 23 Кримінально-процесуального кодексу України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у передбачених кодексом випадках.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів в рамках такої кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами. Матеріали досудового розслідування не можуть бути враховані як доказ фіктивності товариства.

Зазначена правова позиція суду відповідає правовим позиціям Верховного Суду, які викладені в постановах від 06.11.2018 року у справі № 822/551/18, від 08.08.2018 року у справі № 820/4428/17, від 26.06.2018 року у справі № 808/2360/17.

Відтак, суд дійшов висновку, що протокол допиту свідка - директора/засновника ТОВ «САФАРС» ОСОБА_1 не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві, а твердження відповідача про необхідність його врахувати як джерело доказу у розумінні ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства є безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Окремо суд вважає за необхідне зауважити, що Судом також встановлено, що ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к, яка слугувала підставою для проведення перевірки позивача в наказі ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284 скасована; постановлена нова ухвала, якою у задоволенні клопотання слідчого з ОВС слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Київській області старшого лейтенанта податкової міліції Трофімова Б.В. про проведення у кримінальному провадженні № 00000630 позапланової документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України у період з 01.01.2014 року по 29.06.2016 року, зокрема ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА», відмовлено (відповідно до вищевказаної ухвали слідчого судді від 01.08.2016 року задоволено клопотання слідчого про призначення позапланової документальної виїзної перевірки низки підприємств та організацій, серед яких і ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА»).

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави для проведення документальної позапланової перевірки визначені в пункті 78.1 статті 78 ПК України.

Згідно з пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Вимоги до оформлення наказу на проведення перевірки визначено в п. 81.1 Податкового кодексу України, відповідно до якого в наказі зазначаються: 1) дата видачі; 2) найменування контролюючого органу; 3) найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться; 4) мета; 5) вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка); 6) підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом; 7) дата початку і тривалість перевірки, 8) період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Отже, нормами Податкового кодексу України встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16.02.2016 року у справі №826/12651/14, від 27.01.2015 року у справі №21-425а14 та у Постанові Верховного Суду від 17.03.2018 року у справі №1570/7146/12.

Крім того, як зазначає Верховний Суд в Постанові від 08.10.2019 у справі №826/11217/18 процедурні порушення при призначенні перевірки мають наслідком протиправність прийнятого керівником податкового органу наказу про проведення перевірки. Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у Постанові від 27.01.2015 року (справа №21-425а14), відповідно до якої лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок може бути належною підставою для видання наказу про проведення перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для проведення перевірки в наказі ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284 визначено ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к, яка скасовано у передбаченому законом порядку. При цьому, з вищенаведеного слідує, що перевірка може бути проведена лише за наявності підстав, передбачених податковим законодавством. Тобто, для проведення перевірки мають існувати всі вказані вище фактичні обставини та передумови, які дозволяють податковому органу керуватись вказаною правовою нормою при призначенні (проведенні) такої перевірки.

Відтак, з урахуванням наведеного, наказ начальника ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 року № 15284, на підставі якого проведена позапланова документальна виїзна перевірка ТОВ «Соціальні Медіа», є таким, що підлягає скасуванню, а будь-які результати та інформація, що отримані під час проведення перевірки ТОВ «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» і викладені в акті позапланової виїзної перевірки від 29.10.2018 року №282/26-15-14-07-01-10/36947668 є такими, що отримані внаслідок недопустимих дій суб`єкта владних повноважень. У свою чергу податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № , прийняті на підставі акту перевірки від 29.10.2018 року №282/26-15-14-07-01-10/36947668 ГУ ДФС у м. Києві: податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № , яким було повідомлено про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за податковий період червень 2016 року у розмірі 800,00грн.; податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № , яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 24 910,00 грн. є такими, що не відповідає актам законодавства, та прийняті з порушенням приписів Податкового кодексу України.

Згідно із частиною першою ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись вимогами статей 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 12, ) до Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ) про визнання протиправними податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 19.11.2018 року № та № .

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЦІАЛЬНІ МЕДІА» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 12, ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 842,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ).

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур