Справа № 540/1902/20
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1902/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

І. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі - позивач), від імені якого діє адвокат Сисак С.П. (надалі представник позивача), звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.01.2018 року ОСОБА_1 прийнятий на службу за контрактом до Військової частини НОМЕР_1 м. Миколаїв, з якої 10.07.2018 року звільнений в запас, відповідно до наказу командира 79 окремої десантно-штурмової бригади №108-РС. Відповідно до наказу №172 командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2018 року, ОСОБА_1 виключено зі списків особливого складу частини та направлено для постановки на військовий облік до Голопристанського РВК Херсонської області. Згідно даного наказу, йому сплачено компенсацію за частину невикористаної відпустки за 2018 рік, допомогу на оздоровлення , матеріальну допомогу за 2018 рік премію. Виплату компенсації за додаткову відпустку за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року здійснено не було. Позивач вважає вказану бездіяльність посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 протиправною та необґрунтованою, такою, що порушує права військовослужбовця на гідне грошове забезпечення та свідчить про порушення норм діючого законодавства України.

Відповідач у справі не скористався правом подати до суду відзив на позовну заяву, про яке йому було роз`яснено ухвалою суду від 22.07.2020 року, яка отримана представником відповідача 30.07.2020 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ІII. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 22.07.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні).

На момент відкриття провадження у справі, 17.07.2020 набув чинності Закон України № 731-IX від 18 червня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким передбачено, що процесуальні строки, які були продовжені у зв`язку зі встановленням карантину (відповідно Закону № 540-IX від 30 березня 2020 року) закінчуються через 20 днів, тобто 06.08.2020 р.

Ухвалою суду від 28.01.2021 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Військової частини польової пошти НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, шляхом виділення у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_2 до Військової частини польової пошти НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності Військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 02.05.2015 року по 29.03.2016 року та з 17.07.2016 року по 17.01.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання Військову частину польова пошта НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 02.05.2015 року по 29.03.2016 року та з 17.07.2016 року по 17.01.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Відповідно до відомостей зазначених у військовому квитку серії НОМЕР_3 позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 28.03.2015 року по 11.07.2018 року.

11.01.2018 року на підставі ст. ст. 19,20 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» уклав контракт на шість місяців з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року.

13.07.2015 року ОСОБА_1 отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , копія якого наявна в матеріалах справи.

11.07.2018 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 172 молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , командира відділення 1 десантно-штурмового взводу 8 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону звільнено з військової служби у запас, з «11» липня 2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Голопристанського РВК Херсонської області. При цьому, у даному наказі вказано, що щорічну чергову відпустку за 2018 рік не використав, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку 2018 року 13 (тринадцять) діб.

Вважаючи вказану бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу на день звільнення грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України " Про військовий обов`язок і військову службу " 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2232-XII) відповідно до підпункту "і" підпункту 1 частини 8 статті 26 якого під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України " Про Збройні Сили України ", " Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", " Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей " та іншими законами.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2011-XII).

Статтею 1-2 цього Закону встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них врегульовано статтею 10-1 Закону № 2011-XII.

Частиною 17 ст. 10-1 цього Закону визначено, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. ( частина 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII).

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. ( частина 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XII).

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР " Про відпустки " (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ", особам, реабілітованим відповідно до Закону України " Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років ", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " № 3551-ХІІ від 22.10.1993 (далі - Закон 3551-ХІІ) учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги:… використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до положень частини 3 ст. 9. Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

VI. Оцінка суду

Аналіз частини 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

При цьому, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, наведені положення, також не містять заборони щодо виплати військовослужбовцю, який проходить військову службу за контрактом, та який звільняється зі служби, грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної протягом усього періоду служби.

Крім того, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 34 постанови від 21.08.2019 р. справа № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), який полягає у тому, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Як встановлено судом, предметом спору у даній справі є не виплата позивачу у зв`язку з його звільненням зі служби грошової компенсації за невикористану відпустку, як учасник бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 р.

При цьому, відповідач не надав суду відзив на позов та докази на спростування вказаних вимог позивача, що надає право розглянути даний спір за наявними у справі документами.

Як зазначалось вище, відповідно до наказу командира ВЧ військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 172 від 11.07.2018 р. позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Натомість, вказаний наказ не містить доказів виплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку, як учасник бойових дій за вказаний період. При цьому, матеріали справи не містять докази використання позивачем додаткової відпустки, як учасник бойових дій.

При цьому, суд зазначає, що 16.05.2019 року Верховним Судом у зразковій справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19) за подібними правовідносинами було прийнято рішення, яке набрало законної сили, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року, про задоволення позову.

Так, Верховний Суд з рішенням якого погодилась і Велика Палата Верховного Суду, дійшов висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 ЗУ від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п. 8 ст. 10-1 ЗУ від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 16-2 ЗУ від 05.11.1996 року №504/96-ВР "Про відпустки". (п. 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року справа №620/4218/18 (Пз/9901/4/19)).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з ч. 2 ст.13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч. ч. 5-6 ст.13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З урахуванням зазначеного, при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у період з 2015 року по 2019 року додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Пільга учасникам бойових дій, як додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, законодавчо була встановлена у травні 2015 року внаслідок прийняття Закону №426-VIII, тому і право на отримання на отримання такої пільги у позивача, як учасника бойових дій, виникло також з травня 2015 року. Статус учасника бойових дій, позивач отримав 13.07.2015 року, що підтверджується вищевказаним посвідченням.

Пунктом 242 Положення № 1153/2008 встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової відпуски, чого відповідачем здійснено не було, а тому належним способом захисту порушених прав позивача, на переконання суду, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошові компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року.

VII. Висновок суду

Частиною 1 ст. 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом ".

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

VIII. Розподіл судових витрат

Оскільки позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору за подання позову, тому судові витрати не підлягають розподілу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (місце знаходження: 54025, м. Миколаїв, Пр. Героїв Сталінграду, 72, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.01.2018 року по 11.07.2018 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

кат. 106030000