Справа № 420/13468/20
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області №225 від 27.11.2020 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву.

Позов обґрунтований позивачем тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Гвінеї.

З відзиву на позовну заяву (Том І, аркуші справи 18-38), вбачається, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 09.11.2020 року, тобто майже через 12 років після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта. Крім того, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Гвінеї, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Конде ОСОБА_2 є громадянином Гвінеї, уродженцем м. Боке провінції Боке (Гвінея). Протягом 2002-2004 року у зв`язку із працевлаштуванням проживав у м. Фріа (Гвінея), з 2004 року з метою здобуття освіти та подальшого працевлаштування виїхав на проживання до м. Конкрі (Гвінея). В серпні 2008 року за робочими питаннями на нетривалий період часу виїжджав до м. Абіджан (Кот-Д`Івуар). На момент останнього виїзду за межі країни громадянської належності винаймав приватний будинок, розташований за адресою: Гвінея, м. Конакрі, район аеропорт, без назви вулиці. За віросповіданням мусульманин, не відносить себе до окремої релігійної течії, канонів релігії дотримується частково. За національністю гвінеєць, за етнічною належністю маленке. Рідна мова французька, позивач також розуміє мови маленьке, сусу, пель, діякінке, володіє російською та англійською мовами на початковому рівні. За сімейним станом наразі офіційно неодружений. Під час проживання на території Гвінеї протягом 2006-2008 років проживав у цивільному шлюбі з гр. Гвінеї на установці дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою має спільну доньку на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначена особа разом з донькою наразі мають легальний правовий статус на території США, дитина не проходить за особовою справою позивача. Після прибуття на територію України, позивач протягом 2015-2017 років спільно проживав у цивільному шлюбі з гр. України на установчі дані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якою має спільного сина на установчі дані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 починаючи з кінця 2017 року, дівчина позивача виїхала з метою працевлаштування до м. Монс (Бельгія), де наразі проживає разом з дитиною на підставі посвідки на проживання, син позивача не проходить за його особовою справою у ДМС. Позивач має вищу освіту. Середню освіту ОСОБА_1 здобув протягом 1985-1991 років навчаючись у початковій школі «Еколь прем`єр Горе» (Гвінея, м. Боке), сертифікат про отримання освіти у зазначеному закладі залишився на території Гвінеї, не існує можливості його надання. Протягом 1992-1997 років позивач навчався в ліцеї «Фітера» (Гвінея, м. Боке), за результатами навчання отримав сертифікат, підтвердження до ДМС не надано. Протягом 1997-1998 років позивач навчався в ліцеї «Матарбок» (Гвінея, м. Боке), за результатом навчання отримано диплом бакалавра, підтвердження до ДМС не надано. Протягом 1998-2001 років позивач навчався на електронно-механічному факультеті інституту «ENAM» (Гвінея, м. Конакрі), за результатом навчання отримано диплом інженера. Після прибуття на територію України, позивач протягом 2008-2009 років навчався на підготовчому факультеті Харківського національного агроуніверситету ім. Докучаєва (Україна, м. Харків), в подальшому не навчався через фінансові труднощі.

На Батьківщині позивач протягом 2001-2002 років офіційно працював електроніком в компанії «СВJ», що займалась видобутком бокситу (Гвінея, провінція Боке, м. Камсар), протягом 2002-2004 років офіційно працював електроніком в компанії «АСJ-Rusal Ali», що займалась видобутком бокситу (Гвінея, провінція Боке, м. Фріа), протягом 2004-2008 років офіційно працював головним інженером-техніком в компанії «Shell Sogulure» (Гвінея, м. Конакрі). Після приїзду на територію України позивач офіційно не працював, з 2010 року неофіційно періодично підробляє вантажником у м. Одеса (Україна).

На території Гвінеї залишились проживати сестра позивача ОСОБА_7 , яка проживає в приватному будинку у м. Конакрі (Гвінея) працює продавцем на ринку та сестра ОСОБА_8 , яка проживає в м. Конакрі (Гвінея), заміжня, характер занять позивачу невідомий. Батько позивача на установчі дані ОСОБА_9 безвісті зник у 2009 році, інформація про його нинішнє місце перебування невідома. Матір позивача ОСОБА_10 у 2020 році померла у м. Конакрі (Гвінея) через проблеми з тиском. Близькі родичі позивачі не проживають на території інших країн, окрім країни громадянської належності.

15 листопада 2008 року ОСОБА_1 вибув до України авіарейсом Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина)- Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документа гр. Гвінеї серії R 0077253 та оформленої одноразової візи до України типу «О» серії НОМЕР_1 . Протягом 2 діб позивач перебував транзитом у м. Касабланка (Марокко), протягом однієї доби знаходився транзитом у м. Стамбул (Туреччина), дата і місце прибуття до України 18.11.2008 року (міжнародний аеропорт «Одеса». Основна мета виїзду позивача до України отримання освіти в Харківському національному агроуніверситеті ім. Докучаєва.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вперше 22 вересня 2009 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №239 про надання статусу біженця, використовуючи вигадані установчі дані та країну походження, що не має відношення до позивача - ОСОБА_1 , гр. Ліберії ІНФОРМАЦІЯ_5 (Том ІІ, аркуші справи 44-47).

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року №226-10 відмовлено ОСОБА_1 , гр. Ліберії ІНФОРМАЦІЯ_5 у наданні статусу біженця (Том ІІ, аркуш справи 92).

ОСОБА_1 не погодився із вищезазначеним рішенням та звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом щодо його скасування (Том ІІ, аркуші справи 95-96).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2011 року у справі №2а-10725/10/1570 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (Том ІІ, аркуші справи 106-110).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2012 року у справі №2а-10725/10/1570 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2011 року без змін (Том ІІ, аркуші справи 117-119).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 серпня 2012 року залишено без змін (Том ІІ, аркуші справи 122-124).

29.09.2015 року позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №262 про надання статусу біженця, використовуючи установчі дані ОСОБА_1 (Том ІІ, аркуші справи 5-8).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 29.09.2015 року №183 відмовлено в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту гр. Гвінеї ( ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (Том ІІ, аркуш справи 25).

ОСОБА_1 не погодився із вищевказаним наказом та звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом щодо його скасування (Том ІІ, аркуші справи 32-33).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду №815/5985/15 від 19.11.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування повідомлення № 427 від 29.09.2015 року та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду (Том ІІ, аркуші справи 37-39).

09.11.2020 року ОСОБА_1 втретє звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №157 про надання статусу біженця (Том І, аркуші справи 54-56).

За результатами розгляду особової справи №2020ОD0141 громадянина Гвінеї на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 27 листопада 2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 176-196).

Наказом № 225 від 27.11.2019 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуш справи 205).

ОСОБА_1 30.11.2020 року отримав повідомлення №5/1-251 від 27.11.2020 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 206-207), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, при зверненні за міжнародним захистом, позивач зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через нинішнє перебування при владі військових, які можуть створювати загрозу у випадку його повернення.

З матеріалів особової справи вбачається, що виїзд позивача відбувся за порадою родичів, які вважали за необхідне переховування позивача за межами країни громадянської належності. Позивач стверджував, що його батько ОСОБА_9 був військовим в сухопутних військах гарнізону «Альфам ЯЯ», нібито працював безпосередньо на колишнього президента Гвінеї Лансана Конте. Отримавши інформацію про хворобу президента, побоюючись переслідувань з боку наступників, родичі порадили йому виїхати за межі Гвінеї. Позивач також стверджував, що наразі не бажає повертатися до країни громадянської належності нинішнє перебування при владі військових, які можуть створювати загрозу у випадку його повернення.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано до суду жодного належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину, не надано жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.

При цьому, жодних конкретних прикладів погроз на території країни громадянської належності по відношенню до позивача не застосовувалось та не застосовується.

З матеріалів особової справи позивача також вбачається, що під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь - яких агентів переслідування.

Діяльність позивача у партії «PUP» носить непідтверджений характер, враховуючи відсутність офіційного документа щодо членства в партії, його не проходження за офіційними партійними обліками, не володіння детальною інформацією стосовно партійної ідеології; обставин заснування та подальшого розвитку партії..

Проте, під час співбесіди позивач стверджує, що він не мав постійної зайнятості та чітко визначених обов`язків в партії, у нього ніколи не виникало проблем у зв`язку з прийняттям участі у діяльності партії, після приїзду на територію України він припинив займатися партійними справами та підтримувати контакти з представниками партії.

Причину виїзду позивача за межі країни громадянської належності саме через обставину потенційних переслідувань на Батьківщині спростовує обставина особистого оформлення позивачем студентської візи до України за запрошенням від університету. Зокрема, при заповненні пакету документів, необхідних для виїзду на територію України позивач жодним чином не повідомляв про обставину потенційних утисків або переслідувань на території країни громадянської належності, зазначаючи, що він виїжджає до України з метою отримання освіти.

Позивач також вказує, що його батько зник наступного дня після військового перевороту та смерті колишнього президента Гвінеї Лансана Конте у 2009 році.

Однак, відповідно до інформації з відкритих джерел, військовий переворот внаслідок смерті колишнього президента Гвінеї відбувся наприкінці грудня 2008 року. Під час співбесіди позивач повідомляв про відсутність виступів його батька проти органів державної влади Гвінеї та відсутності інформації стосовно наявності у його батька проблем з новою владою країну.

Під час аналізу інформації з Гвінеї встановлено, що військові гарнізону «Альфа ЯЯ», до якого нібито належав батько позивача, на території країни громадянської належності, виступали однією з найбільш впливових сил спротиву колишньому президенту Лансана Конте, як безпосередньо до, так і під час здійсненого військового перевороту. Зазначена інформація взагалі заперечує обставину загрози переслідувань позивача з боку зазначених сил та дійсності його тверджень про підтримку його батьком ОСОБА_12 .

Слід зазначити, що позивачем не було надано жодного доказу та не наведено жодного конкретного прикладу, який би свідчив про загрозу його життю і здоров`ю в країні походження, позивач сам безпосередньо не отримував погроз на території Гвінеї.

З матеріалів особової справи позивача також вбачається, що з метою легалізації свого перебування на території України позивач, використовуючи послуги невстановлених посередників, свідомо порушуючи норми законодавства України отримав підроблену посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , видану ВГІРФО УМВС України у Львівській області терміном дії до 25.08.2017 року. 16.05.2017 року, під час прийому громадян з питань підтвердження законності перебування на території України Василівським РВ УДМС України в Запорізькій області позивач надав вищезазначену посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка була недійсною та містила очевидні ознаки підроблення документів. Василівським РВУДИС України в Запорізькій області 16.05.2017 подано заяву до Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області, про факт використання завідомо підробленого документу громадянином Гвінеї ОСОБА_13 .

Крім того, 16.05.2017 за порушення п. 2.1. постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» від 15.02.2012 № 150 на позивача складено протокол серії ПР МЗП 136160 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Того ж дня, начальником Василівського РВ УДМС України в Запорізькій області розглянуто протокол серії ПР МЗП 136160 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 510 грн. Також, рішенням Василівського РВ УДМС України в Запорізькій області від 16.05.2017 року № 7, про примусове повернення за межі України, громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_13 зобов`язано не пізніше 14.06.2017 року залишити територію України, про що позивача повідомлено про розписку 16.05.2017 року.

У зв`язку з тривалим нелегальним перебуванням на території України 09.11.2020 року до позивача було складено протокол серії ПР МОД №003993 про адміністративне правопорушення та винесено постанову серії ПН МОД №004033 про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Позивач, після того, як втратив законні підстави для легального перебування на території України, з 19.11.2015 року до моменту звернення за міжнародним захистом (09.11.2020 року), тобто майже 5 років перебував на території України у категорії нелегального мігранта, чим порушив ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, враховуючи розбіжності у поясненнях позивача, відсутність обґрунтованих прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу його життю та здоров`ю в країні походження та безперешкодний виїзд позивача з країни походження, суд вважає заяву позивача очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, оскаржуваний позивачем наказ, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчиняти певні дії.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ГУ ДМС України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання неправомірним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області №225 від 27.11.2020 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л. І. Свида

.