Справа № 420/10859/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №11 від 03.09.2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

19.10.2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Луганській області про скасування рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року судом залишено без руху адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Луганській області про скасування рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

04.11.2020 року (вх.№46415/20) від представника позивача до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду разом із уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держаної міграційної служби в Одеській області в особі структурного підрозділу Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області.

Ухвалою суду від 09.11.2020 року судом продовжено позивачу строк на усунення недоліків позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Луганській області про скасування рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 .

У вказаній ухвалі судом зазначено про необхідність визначитись позивачу із відповідачами у справі та надати до суду відповідні уточнення до позову.

25.11.2020 року (вх.№50072/20) від представника позивача до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду разом із уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- повністю скасувати рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 , винесене Білгород-Дністровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 03.09.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_2 є громадянином Узбекистану. З 2018 року позивач зі своєю дружиною ОСОБА_3 , теж громадянкою Узбекистану, знаходяться на території України. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача із дружиною в м. Костянтинівка Донецької області народилась донька - ОСОБА_4 , про що Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 10.01.2019 року видане свідоцтво про народження, актовий запис № 16. Як зазначено у позові, уся сім`я позивача мешкає в Україні. Неповнолітня донька, у зв`язку із народженням її в Україні, відповідно до чинного законодавства України (ст. 8 Закону України «Про громадянство України») має права на отримання громадянства України за територіальним походженням.

При цьому у позові вказано, що позивач вважає, що влаштування його сімейного життя в країні громадянства (Узбекистані) істотно суперечить інтересам та можливостям дитини, яка має право на отримання громадянства України за народженням.

Як стверджує позивач, рішення Білгород-Дністровського РВ Головного управління ДМС України в Одеській області щодо примусового повернення його є таким, що порушує право на невтручання у сімейне життя, право на постійне і безперервне спільне проживання разом з сім`єю, право на безперервне спілкування і виховання своєї неповнолітньої дитини, порушує права неповнолітньої дитини, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини та рішенням Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості свавільного і не обґрунтованого втручання в сімейне життя у демократичному суспільстві. Зазначене втручання у сімейне життя не може бути визнаним необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд скасувати рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 , прийняте Білгород-Дністровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 03.09.2020 року.

Ухвалою суду від 07.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №11 від 03.09.2020 року (в редакції уточнень за вх.№50072/20 від 25.11.2020 року) та відкрито провадження в адміністративній справі.

Вказаною ухвалою судом зобов`язано Білгород-Дністровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області надати до Одеського окружного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання ухвали належним чином засвідчені копії документів, які слугували підставою для прийняття рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 , винесене Білгород-Дністровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 03.09.2020 року.

Розгляд справи здійснюється в порядку, визначеному ст.262 КАС України.

21.12.2020 року (вх.№54307/20) від Головного управління ДМС в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що належним відповідачем по справі є саме вказаний орган, оскільки Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області є територіальним підрозділом Головного управління, не є юридичною особою публічного права.

У відзиві зазначено, що 03.09.2020 за адресою: центральна алея смт. Затока, Одеська обл., м. Білгород- Дністровськ було виявлено особу, яка назвалась громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, документи які б надавали право знаходитись на території України в позивача - відсутні.

Як вказано у відзиві, на даний час позивач на території України знаходиться не законно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

З посиланням на ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у відзиві зазначено, що ОСОБА_2 у визначений термін не виїхав.

У відзиві вказано, що в адміністративному позові позивач посилається на те, що він не бажає повертатись до Республіки Узбекистан через наявність в нього доньки та дружини на території України, та те, що це порушить його право на сімейне життя. Вказані доводи позивача, на думку Головного управління ДМС в Одеській області, не вказують на протиправність рішення про примусове повернення від 03.09.2020 № 11, оскільки існує факт порушення позивачем законодавства України. 03.09.2020 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що полягає в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 003627 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 03.09.2020 ПН МОД № 003662 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 03.09.2020 року Білгород-Дністровським РВ ГУ ДМС України в Одеській області прийняте рішення № 11 про примусове повернення в країну походження, стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відзиві вказано, що позивач не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою для добровільного повернення. Про те, що він є нелегальним мігрантом розуміє. Позивач знаходиться на території України без законних на те підстав (нелегальний мігрант). Таким чином, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на території України неодноразово порушував вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, вказано у відзиві, доводи позивача про право відповідача на повагу до свого приватного і сімейного життя та необхідність врахування обставин його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, на думку Головного управління ДМС в Одеській області є безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України в тому числі таких, які б (виключення) були пов`язані з сімейним станом та наявністю дітей. Факт укладення шлюбу та/або народження дитини на території України не є тотожнім легалізації іноземця чи особи без громадянства на території України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом застосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Як зазначено у відзиві, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України. Водночас, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх законних прав за наявності належних на те підстав та обставин у жодному разі не може ставитись у вину органу державної влади. Представником позивача не було надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Зважаючи на вищевикладене, у відзиві вказано, що Головне управління ДМС в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Щодо посилань відповідача на те, що належним відповідачем по справі є саме вказаний орган, оскільки Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області є територіальним підрозділом Головного управління, не є юридичною особою публічного права, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Частиною 3 статті 46 КАС України визначено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п.7 ч.1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг

Частиною 1 статті 55 КАС України визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч.3 ст.55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Таким чином, з урахуванням наведених положень КАС України, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та його відділи, зокрема: Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Держаної міграційної служби в Одеській області є самостійними суб`єктами владних повноважень в розумінні приписів КАС України.

Отже, Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області є належним відповідачем по даній справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступне.

Як зазначено у відзиві, 03.09.2020 року за адресою: центральна алея смт. Затока, Одеська обл., м. Білгород- Дністровськ було виявлено особу, яка назвалась громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, документи які б надавали право знаходитись на території України в позивача - відсутні.

03.09.2020 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що полягає в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 003627 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 03.09.2020 ПН МОД № 003662 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

03.09.2020 року Білгород-Дністровським РВ ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 11 про примусове повернення в країну походження, стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким вирішено:

1) за порушення законодавства України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 примусового повернути до країни походження;

2) зобов`язати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 покинути територію України у термін до 02.10.2020 року;

4) заборонити громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в`їзд на територію України строком на 3 роки.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою його прийняття слугувало незаконне перебування позивача на території України, оскільки до органів ДМС з метою продовження строку перебування він не звертався, законних підстав для оформлення такої процедури немає, постійного місця проживання та законного джерела існування немає. Таким чином, відповідно до діючого законодавства особа підпадає під категорію незаконних (нелегальних) мігрантів, визначених п.14 ст.1 Закону України №3773-VI, а саме нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Вважаючи рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_1 , прийняте Білгород-Дністровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 03.09.2020 року таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі-Закон № 3773-VI).

Згідно з ч.3 статті 3 цього Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частина 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання . Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави вважати, що уповноважені органи державної влади, приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону №3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу ДМС дискреційних повноважень.

Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень, а саме встановити заборону на в`їзд, або не встановлювати таку заборону.

З огляду на положення частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав, встановлених частиною першою статей 13 та 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, статтею 26 цього Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у статті 13 Закону № 3773-VI.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №758/13408/18, від 11 лютого 2020 року у справі №806/1200/18 та від 28 листопада 2019 року у справі №755/2810/19.

Суд звертає увагу, що при винесенні рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, відповідач посилався на ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого іноземець може бути повернутий до країни походження, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців або суперечать інтересам держави.

Відповідно п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства`нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України

Суд зазначає, що сторони визнають той факт, що позивач, перебуваючи на території України, проживав без документів, які дають право на перебування на території Україні, що є порушенням законодавства про правовий статус іноземця. Тобто підстави для винесення спірного рішення є законними. Відповідно втручання у право позивача на повагу до сімейного життя було здійснено згідно з законом у значенні ч.2 статті 8 Конвенції.

Суд звертає увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України та ухиляється від її залишення.

Водночас, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Обставини заборони щодо примусового повернення чи примусового видворення або видачі чи передачі іноземця та особи без громадянства). Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З аналізу положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд зазначає, що законодавець, встановлюючи порядок в`їзду та виїзду іноземців з України переслідує мету щодо забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України. Таким чином, відповідач має право приймати рішення про примусове повернення іноземця в країну походження, якщо останній перебуває на території України без законних на те підстав. Проте його рішення з даного питання, оскільки воно може порушити право, захищене ч.1 ст.8 Конвенції, повинно бути виправданим, відповідати законній меті. Тобто відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен довести, що примусове повернення позивача в країну походження було здійснено з метою запобігання посяганням на охорону громадянського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України.

Отже завдання суду полягає в тому, аби встановити, чи був витриманий необхідний баланс між зазначеними суспільними інтересами, зокрема, правом позивача на повагу до її сімейного життя, з однієї сторони, та запобіганням посягання на охорону громадяського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України, з другої.

Суд зазначає, що позивач приїхав та перебуває в Україні у 2018 році, тобто лише три роки тому. Дружина позивача також є громадянкою Узбекистану.

За даними обставинами можливо очікувати на те, що його дружина та мати його дитини, сама дитина вирушать за ним до Узбекистану.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що рішення про примусове повернення ОСОБА_1 , винесене Білгород-Дністровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 03.09.2020 року є обґрунтованим, пропорційним, а відтак правомірним та таким, що не підлягає скасування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів позивача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №11 від 03.09.2020 року - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул.Військової слави, буд.25, м.Білгород-Дністровський, Одеська область, 67700).

Суддя С.М. Корой

.