Справа № 640/28635/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

04 лютого 2021 року місто Київ №640/28635/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовомОСОБА_1
до третя особа про Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк», в якій просить суд:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Бучко Віталія Васильовича щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339;

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Бучко Віталія Васильович щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали суду від 09.12.2020 позивачем до суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, зокрема, останнім доплачено судовий збір у розмірі 1 764, 76 грн, а також подано клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду.

Так, в обґрунтування строків звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів позивач посилається на те, що він оскаржує постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339 лише через те, що після закінчення виконавчого провадження, яким було повністю виконано рішення суду, Оболонський РВ ДВС відмовився зняти арешт та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору, мотивуючи це тим, що постанова про стягнення виконавчого збору перешкоджає державному виконавцю закрити виконавче провадження №50253339.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, предметом оскарження в цій справі є дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Бучко Віталія Васильовича щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339, а також постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339.

Суд звертає увагу, що посилання позивача про відмову відповідача зняти арешт є необгрунтованими, оскільки такі дії не є предметом оскарження в даній справі.

Крім того, суд вважає, що позивачем не обгрунтовано належним чином причин пропуску строків звернення до суду з відповідним позовом починаючи з 2016 по 2020 роки, тобто, до моменту звернення із позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (17.11.2020).

Твердження позивача щодо відмови відповідача зняти арешт та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339 не є суттєвими підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Позивачем також не заперечується той факт, що про наявність оскаржуваної постанови йому стало відомо набагато раніше, ніж до моменту звернення до суду з цим позовом.

На думку суду, позивачем не вчинялись належні дії щодо виконання своїх процеcуальних обов`язків для для звернення до суду у встановлені законом строки щодо зняття арешту, так і з приводу оскарження постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 92 395,97 грн від 21.03.2016 в межах виконавчого провадження №50253339.

Дослідивши матеріали справи та заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що саме строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності, остаточності та захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка б могла виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (п.137), рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" (п. 51).

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить вказана позиція Суду, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В той же час у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Подібний за змістом висновок наведено Європейським судом з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 року (справа "Каменівська проти України"), згідно якої право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...".

Отже, позивач міг та повинен був дізнатись про порушення своїх прав, інтересів після спливу строку, визначеного статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Фактично, вимоги ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2020 в частині необхідності обгрунтування строків звернення до суду та надані відповідних доказів не виконано.

Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом, а тому суд не може надавати привілеї тим чи іншим особам якщо позовну заяву подано або не буде приведено у відповідності до Кодексу адміністративного судочинства України при зверненні до суду або у встановлений судом строк. Надання такого привілею порушить принцип рівності сторін.

З огляду на встановлені обставини, а також відсутності інших доводів та доказів щодо поважності пропущення позивачем строку звернення до суду, слід дійти висновку про пропущення позивачем десятиденного строку звернення до суду без поважних причин, оскільки судом не встановлено поважних причин пропуску, встановленого процесуальним законом.

Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду, представником позивача в заяві на усунення недоліків позовної заяви не обґрунтовано поважності причин пропущення такого строку, позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Повернути позовну заяву ОСОБА_1 .

2. Копію ухвали про повернення позовної заяви невідкладно надіслати позивачеві разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

3. Довести до відома позивача, що у відповідності до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.