Справа № 520/7505/2020
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 р.Справа № 520/7505/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 19.10.20 року по справі № 520/7505/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №617 від 06.12.2019 року;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №19-20 від 03.03.2020 р.;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву позивача та видати наказ про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту щодо позивача ОСОБА_2 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи , викладено висновки, які не відповідають обставинам справи. Вказує , що позицію та інформацію висловлену позивачем можливо пояснити відсутністю у позивача знань та навичок з володіння українською мовою, що з огляду на відповідні процедури та його опитування не може бути належним та допустимим доказом відсутності переслідувань позивача через нібито зазначені позивачем у 2019 р. відомості. Стверджує, що значний проміжок часу зі звернення його за захистом пояснюється, здебільшого, його необізнаністю з відповідних юридичних процедур та незнанням української мови та відсутністю грошових коштів для отримання правової допомоги та оплати послуг перекладача. Неправильність дослідження доказів і встановлення обставин судом, на думку позивача, полягає в тому, що обставини, вказані позивачем, є достатніми для того, щоб слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання позивача - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, прийняти нове рішення , яким позов задовольнити.

Управління Державної міграційної служби України подало до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає, що суд першої інстанцій ухвалив у справі правосудне рішення, оскільки норми матеріального та процесуального права застосовані ним правильно, а обставини спірних правовідносин з`ясовано повно та всебічно.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , громадянин Королівства Марокко, 18.11.2019 року звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для такого звернення позивачем зазначено неможливість повернення до Королівства Марокко пов`язана з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками національності та політичних переконань.

09.12.2019 року позивачем отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №110 від 06.12.2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту з посиланням на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №617 від 06.12.2019.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся зі скаргою в порядку адміністративного оскарження до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ управління про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту.

Позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №18 від 18.03.2020 року, в якому вказано, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 03.03.2020 р. № 19-20 про відхилення його скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №617 від 06.12.2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як встановлено судовим розглядом справи та з наявної в матеріалах справи копії особової справи №2019КН0158 громадянина Королівства Марокко ОСОБА_2 підставами неможливості повернення позивача до країни походження вказано побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності та політичних переконань.

В якості підстави прийняття оскаржуваного у даній справі наказу від 06.12.2019 року №617 відповідач послався на п. 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

При цьому, частиною 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Зі змісту наданих представником відповідача заперечень вбачається, що заява-анкета від 18.11.2019 року була подана особисто громадянином Королівства Марокко ОСОБА_1 до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Харківській області та з огляду на положення Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, наказу МВС України від 07.09.2011 року № 649 була прийнята до розгляду (наказ від 18.11.2019 року №586).

З наявної в матеріалах справи копії особової справи позивача вбачається, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Беррещід, Королівство Марокко.

При цьому, позивач повідомив, що не є військовозобов`язаним.

Під час розгляду справи встановлено, що за результатами розгляду справи №2019КН0158 заявника ОСОБА_3 посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Королівства Марокко ОСОБА_4 від 06.12.2019 року, відповідно до якого враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вважала б доцільним прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Королівства Марокко ОСОБА_5 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що позивачем у поданій заяві повідомлено, що він покинув територію Королівства Марокко з метою навчання та до України приїхав 27.12.2017 року з Марокко на підставі запрошення на навчання за студентською візою, транзитом через Туреччину (м. Стамбул).

Позивачу за клопотанням ХНЕУ ім. С. Кузнеця було оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 01.02.2018 року.

ОСОБА_4 01.09.2018 року зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Шевченківському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Позивачем при зверненні до відповідача було зазначено, що його родина зіткнулася із фінансовими труднощами, що стало причиною того, що він не спромігся сплатити за навчання.

Рішенням Головного управління ДМС України в Харківській області від 26.10.2018 року посвідка ОСОБА_4 на тимчасове проживання в Україні була скасована.

Зі змісту наданого до суду представником відповідача відзиву на позов встановлено, що громадянин Королівства Марокко ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 сплатив встановлений законодавством штраф за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні.

У поданій до відповідача заяві про 18.11.2019 року позивачем було вказано, що він не може повернутися до Марокко через те, що критикував політику короля Марокко та за це його можуть переслідувати та відправити у в`язницю. При цьому, позивач повідомив, що створив групу у Фейсбук до якої приєдналися особи, які проти політики Марокко, проте через місяць якимось чином група була видалена з Фейсбук. Позивач вказав, що в Україні він відчував свободу та права людини та через те, що пише пісні у стилі реп, у яких він виступає проти політики короля, він у серпні 2018 року приєднався до групи у Фейсбуці, лідер якої також є репером. Проте, свої пісні ніде не публікував, а вказану групу у Фейсбуці через декілька місяців закрили. В жовтні 2018 року, а саме 12.10.2018 року заявнику стало відомо про те, що у Марокко затримані кілька членів їхньої групи, які були його друзями у Фейсбук та з якими він ніколи не зустрічався особисто, а їх імена у Фейсбуці несправжні, проте до них висунені, як незрозумілі звинувачення. За словами позивача, викладеними у заяві, його думку проти короля підтримав борець за свободу ОСОБА_7 , який начебто просив усіх активістів, у яких немає захисту, не писати та не діяти на той момент. На той момент у родини позивача з`явилися фінансові проблеми, через які він не зміг заплатити за навчання та його відрахували з університету.

На підтвердження своєї приналежності до громадянства Королівства Марокко позивач надав паспорт НОМЕР_2 , виданий 03.08.2017 року терміном дії до 03.08.2022 року.

Також під час співбесіди 26.11.2019 року позивач вказав назви шкіл, у яких навчався, терміни навчання та повідомив про факт свого навчання в університеті ОСОБА_8 , яке він припинив з власним бажанням. Крім того, позивач повідомив свою адресу проживання у місті Беррешід.

Під час розгляду справи зі змісту наданих представником відповідача заперечень встановлено, що позивачем до відділу з питань шукачів захисту було надано CD-диск із кількома відеороликами, проте він особисто з`явився у кадрі лише в одному з них, не називаючи свого імені. Вказаний відеоролик є музичним та у ньому спочатку заявник, а потім інший молодий чоловік слов`янської зовнішності читають реп. Вказаний відеоролик несе в собі інформацію про не популяризованість underground-руху та невелику кількість underground-локацій у місті Харкові. Наприкінці, у вказаному відеоролику йде розмова про це між двома молодими хлопцями слов`янської зовнішності із застосуванням ненормативної лексики та щодо яких складається враження начебто вони перебувають під дією важких тютюнових засобів. За результатом вивчення та аналізування перекладу тексту пісні, який доданий особисто позивачем до заяви, відповідачем встановлено, що ОСОБА_4 повідомляє в своїй реп композиції про бідність половини громадян у Марокко, про існування такої проблеми як наркотики та гашиш та про те, що в його країні багато ображених людей. Жодних посилань на короля Марокко, його політику або на конституцію держави Марокко в перекладі пісні не міститься.

Як зазначено представником відповідача у поданому до суду відзиві на позов, за результатом вивчення заяви громадянина ОСОБА_4 , а також за результатами ознайомлення з відео, доданого до заяви та аналізування перекладу тексту реп-композиції, встановлено, що правдивість інформації, представленої заявником до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції викликає сумнів та не може бути розглянута як документальний доказ існування будь-якої загрози для свободи заявника у країні його громадянства - Королівстві Марокко та у місті його народження та проживання його родини - ОСОБА_9 .

Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Заявник мав усі можливості для навчання, отримав ідентифікаційну картку та паспорт громадянина Марокко для виїзду за кордон.

Так, під час співбесіди 26.11.2019 року позивач на питання стосовно планування його дій при прибутті до України вказав, що прибув до України на навчання та з самого початку не планував повертатись. Водночас, стосовно питань діяльності як активіста позивач повідомляв, що читає реп, одну композицію розмістив на Youtube та Фейсбук, проте представити їх не зміг. Позивач також під час проведення співбесіди на запитання стосовно групи у Фейсбук, члени якої критикують владу Марокко у піснях або реп-композиціях повідомив лише, що знає про її закриття в жовтні 2018 року. Водночас, позивач самостійно під час проведення співбесіди вказав, що ані він особисто, ані його близькі родичі ніколи не входили до складу політичних партій, релігійних, військових або громадських організацій, переслідувань не зазнавали. В той же час, позивач вказав на прийняття участі у акції протесту в місті Касабланка 20 лютого 2011 року, проте жодних документальних доказів саме своєї персональної участі не представив.

Як було виявлено відповідачем, ім`я заявника у Фейсбук вказано як Рее Drо, що свідчить про наявність підстав вважати твердження заявника та його побоювання бути затриманим офіційними органами Марокко та попасти до в`язниці за його творчість у якості реп-виконавця очевидно необґрунтованими та перебільшеними.

Також, представником відповідача у наданому до суду відзиві на позов вказано, що позивач приїхав до України 27.12.2017 року з метою навчання, а із заявою - анкетою про визнання біженцем звернувся до відділу з питань шукачів захисту 18.11.2019 року, тобто майже через рік після того як його посвідка на тимчасове проживання 26.10.2018 року була скасована, що додатково підтверджує те, що він прибув до України без наміру бути визнаним біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту та зловживає процедурою отримання захисту з метою легалізації свого перебування.

Матеріали справи свідчать, що за результатами розгляду заяви громадянина Королівства Марокко ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області видано наказ від 06.12.2019 року №617 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Королівства Марокко ОСОБА_4 .

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також доводи позову та заперечень проти нього, зазначає, що аналізуючи інформацію по країні походження позивача слід дійти висновку, що позивач до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був, у зв`язку з чим відповідач дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто умови, передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні.

Водночас, суд зазначає, що аналіз матеріалів особової справи заявника свідчить, що територію Марокко він залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну прибуття. Марокко він залишив з метою навчання, стикнувся із фінансовими труднощами, через які своєчасно не сплатив за навчання та рішенням Головного управління ДМС України в Харківській області від 26.10.2018 року його посвідка на тимчасове проживання в Україні була скасована. Проте, із заявою про визнання біженцем він звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області лише 18.11.2019 року, тобто через рік після того як його посвідка на тимчасове проживання була скасована.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати прибуття до України, а з огляду на обставини справи вказане свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Доводи апеляційної скарги про умови країни походження позивача відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Пункт 42 Керівництва передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до абзаців 3-5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Колегія суддів зазначає, що ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідні посилання позивача характеризують загальне положення в країні походження заявника та не містять конкретних відомостей про можливі утиски позивача.

В офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Королівства Марокко відбуваються відкриті військові дії.

Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд погоджується з доводами відповідача щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

З врахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про правомірність наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №617 від 06.12.2019 року.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву позивача та видати наказ про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту щодо позивача ОСОБА_2 суд зазначає, що останні є похідними від первинної позовної вимоги, а отже з огляду на висновки суду у даній справі щодо правомірності наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №617 від 06.12.2019 року задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог позивача про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №19-20 від 03.03.2020 р. суд зазначає наступне.

Рішення Державної міграційної служби України №19-20 від 03.03.2020 р. за результатами розгляду особової справи позивача та його скарги від 11.12.2019 року на наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №617 від 06.12.2019 року.

Суд зазначає, що позивачем не надано до суду доказів протиправності зазначеного рішення Державної міграційної служби України або ж допущення порушень під час його прийняття, а правова позиція останнього в даній частині ґрунтується на доводах стосовно протиправного надання оцінки обставинам та не врахування доводів, які стосуються позивача і не були враховані Головним управлінням Державної міграційної служби України у Харківській області під час видання наказу №617 від 06.12.2019 року.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення, яке оскаржується.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, судом першої інстанції були враховані матеріали по країні походження позивача, однак зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності, побоювання бути затриманим офіційними органами Марокко та попасти до в`язниці за його творчість у якості реп-виконавця очевидно необґрунтованими та перебільшеними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції, в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, та не впливають на висновки суду, викладені в рішенні суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року по справі № 520/7505/2020 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 08.02.2021 року