Справа № 160/1461/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

03 лютого 2021 р. Справа № 160/1461/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Царікова О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи: ОСОБА_2 до Відділу реєстрації місця проживання громадян Покровської районної у місті Кривому Розі ради Криворізького району Дніпропетровської області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29.01.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи (доньки) ОСОБА_2 до Відділу реєстрації місця проживання громадян Покровської районної у місті Кривому Розі ради Криворізького району Дніпропетровської області, в якій позивач просить суд:

- скасувати рішення Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області від 19.01.2021 року про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю згоди батька;

- зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст. ст. 160, 161, 172 цього Кодексу, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, виходячи з такого.

Так, в обґрунтування вищезазначеного позову ОСОБА_1 зазначила, що від шлюбу з громадянином Республіки Камерун ОСОБА_6 має двох спільних малолітніх дітей: син - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та донька - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Шлюбні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 припинені за заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.09.2020 по справі №212/4064/20. 21.12.2020 позивач в`їхала разом з малолітніми дітьми на територію України до місця свого постійного проживання та місця постійного проживання сина позивача: АДРЕСА_2 . За цією адресою позивач зареєстрована з 23.07.2002, а з 21.06.2012 зареєстрований син позивача. Також за цією адресою позивач з 21.12.2020 і по теперішній час мешкає разом з малолітніми дітьми та своїми батьками: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не заперечують проти подальшого мешкання онуків за вказаною адресою. 19.01.2021 позивач звернулась до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію місця проживання її малолітньої доньки ( ОСОБА_2 ) за означеною адресою, однак відповідач відмовив позивачу у реєстрації місця проживання її малолітньої доньки, у зв`язку з відсутністю згоди батька. Одночасно з цим позивач зазначила, що 10.11.2020 районним судом Мюнхена було винесено рішення, яким право визначати право на проживання малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передається матері - ОСОБА_1 .

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За змістом п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції, є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин, є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.

Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, 19.01.2021 Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області відмовив позивачу у реєстрації місця проживання її малолітньої дитини разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , з підстави, передбаченої абз. 2 п. 11 Правил місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016, а саме: відсутня згода батька дитини.

Так, у відповідності до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України (далі - СК України), місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Приписами ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

При цьому, у ст.242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Згідно абз. 2 п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржене рішення обумовлено відсутністю згоди батька на реєстрацію місця проживання спільної малолітньої дитини.

При цьому, позивач зауважила, що саме загроза життю та здоров`ю її малолітніх дітей стала приводом для повернення позивача до свого постійного місця проживання в Україні.

З урахуванням наведеного ОСОБА_5 пояснила, що не має можливості отримати згоду батька на реєстрацію місця проживання її доньки за відповідною адресою, у зв`язку з наявністю декількох об`єктивних причин, а саме:

- у зв`язку із застосуванням колишнім чоловіком насилля до позивача та її дітей спілкування з батьком було припинено за рішенням суду;

- батько ОСОБА_2 знаходиться за межами України та дізнатись його точну адресу проживання, щоб направити йому письмове звернення щодо надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої доньки за місцем проживання матері, позивач не має можливості.

Таким чином, позивач, розуміючи законодавчі вимоги, що висуваються при реєстрації місця проживання малолітньої дитини, зокрема, наявність згоди другого з батьків, та усвідомлюючи, що оскаржене рішення від 19.01.2021 Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обумовлено недотриманням позивачем вимог абз. 2 п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016, тобто за відсутністю фактичного спору з суб`єктом владних повноважень у сфері публічних відносин, звернувся до адміністративного суду із даним позовом з метою отримання адміністративної послуги за відсутності законодавчо визначених підстав для цього.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Приписами Закону України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

З огляду на викладене, суд звертає увагу позивача, що саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, оскільки таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2018 у справі №752/14614/14-ц.

Також суд зазначає, що крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків відповідно до статті 142 СК України, у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Водночас, суд враховує, що реєстрація малолітньої дитини з матір`ю за відповідною адресою фактично визначить місце проживання дитини разом з матір`ю, а при вирішенні цих питань з`ясуванню підлягають, зокрема, такі обставини, як: чи не буде суперечити таке рішення інтересам малолітньої дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, тощо. Таким чином, суду необхідно вирішити цей спір з дотриманням норм міжнародного та національного права; всебічно й повно дослідити обставини справи з урахуванням фактичних, емоційних, психологічних, матеріальних, вікових та медичних чинників, пропорційно та обґрунтовано оцінити інтереси самої дитини, в результаті чого ухвалити рішення, забезпечивши найкращі інтереси дитини.

Одночасно з цим суд зауважує, що пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 (далі - Правила №207), передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п. 11 Правил №207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

З огляду на положення вищезазачених норм, місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється за згодою обох з батьків.

Водночас, можливість реєстрації місця проживання дитини за згодою лише одного з батьків передбачена законодавством України лише в одному випадку: місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 передбачено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У позовній заяві ОСОБА_5 зазначила, що 10.11.2020 районним судом Мюнхена було винесено рішення, яким право визначати право на проживання малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передається матері - ОСОБА_1 .

Так, у відповідності до офіційного перекладу означеного рішення: підкатегорія батьківського піклування, право визначати право на проживання, регулювання шкільних справ, питань дошкільного догляду та дитячого садка, регулювання медичного та терапевтичного лікування, застосування заходів щодо забезпечення молоді та представництво в органах влади та судах спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово передаються матері.

Водночас, у вказаному рішенні судом не вирішувалось питання щодо згоди реєстрації спільних дітей позивача та ОСОБА_6 й не було визначено місцем проживання ОСОБА_2 адресу зазначену у позові ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ).

Крім того, зміст цього рішення свідчить про те, що ОСОБА_6 не позбавлено батьківських прав, а лише тимчасово (зокрема, до 25.02.2021) позбавлено права на будь-який контакт з їх спільними з ОСОБА_5 дітьми.

Суд звертає увагу позивача на те, що означене рішення суду не наділило її повноваженнями органу опіки або суду для прийняття рішення з відповідного питання.

Слід зауважити, що згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.12.2018 по справі №495/367/17, у разі якщо фактично між батьками малолітньої дитини існує спір про право (визначення місця проживання їх спільної дитини та можливість реалізіації їх батьківських прав), то можливість розгляду такої справи за правилами адміністративного судочинства відсутня.

Аналогічну позицію Верховним Судом висловлено й у постанові від 19.02.2020 по справі №640/109/19.

Разом з тим, матеріали адміністративного позову ОСОБА_5 не містять доказів існування відповідного рішення органу опіки або суду й надання такого рішення відповідачу разом із поданою позивачем заявою, що виключає в означеному випадку публічно-правові ознаки спору.

Так, відповідно до ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Зважаючи на викладене вище, й з огляду на те, що спір у цій справі має приватноправовий характер та не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу державної влади, суд приходить до висновку, що компетентним судом для вирішення вказаних правовідносин, є суд цивільної юрисдикції.

При цьому, розгляд справи в порядку адміністративного судочинства суперечить ст.19 КАС України, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне, відмовити заявнику у прийнятті заяви та відкритті провадження за вказаною позовною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі та роз`яснити позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248, 256, 295 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №160/1461/21 за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи: ОСОБА_2 до Відділу реєстрації місця проживання громадян Покровської районної у місті Кривому Розі ради Криворізького району Дніпропетровської області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що даний спір належить до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали разом з позовною заявою та доданими до неї документами надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 295 КАС України.

Суддя О.В. Царікова