Справа № 380/7414/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7414/20 пров. № А/857/781/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Золота підкова» на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за його позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Громадська організація «Народна дія Львів», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Державна інспекція містобудування України в особі департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування дозволу на виконання будівельних робіт,

суддя у І інстанції Кедик М.В.,

час ухвалення рішення 16 год 55 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту судового рішення 18 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2020 року Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Золота підкова»(далі ОСББ) звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправним і скасувати дозвіл від 21 листопада 2016 року № ЛВ 59, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові області (далі ІДАБК) ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт: «реставрація з переплануванням частини нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 під магазин промислових товарів з влаштуванням дверного прорізу на місці віконного отвору».

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 380/7414/20 вказаний позов ОСББ було залишено без розгляду з огляду на пропуск позивачем встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Позивач ОСББ у поданій апеляційній скарзі просить скасувати вказану ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що при видачі оскаржуваного дозволу відповідачем були порушені вимоги чинного містобудівного законодавства України.

Виконання ОСОБА_1 на першому поверсі і в підвалі будинку будівельно-ремонтних робіт із втручанням у несучі конструкції будинку загрожує його цілісності.

Оспорюваний дозвіл діє з 2016 року і понині, а отже це триваюче правопорушення у сфері містобудування і строк оскарження такого індивідуального акту вимірюється усім часом його чинності.

Вважає, що оскаржуваною ухвалою судпозбавив позивача доступу до правосуддя та гарантованого Конституцією України права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що ОСББ оскаржується акт індивідуальної дії, який за своєю правовою природою є актом одноразового застосування, про наявність якого позивачу було відомо ще 30 червня 2018 року. Листування із дозвільними органами із питань видачі дозволу не є поважною причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду.

Оскарження акту індивідуальної дії обмежується процесуальними строками звернення до суду і не носить триваючої протиправної бездіяльності.

Позивач не надав суду жодного доказу щодо наявності у нього об`єктивно непереборних, незалежних від його волевиявлення обставин, пов`язаних із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду у період із 30 червня 2018 року по 14 вересня 2020 року.

Представник третьої особи Громадської організації «Народна дія Львів» у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги апелянта з огляду на протиправність ремонтно-будівельних робіт, що проводяться ОСОБА_1 . Просила задовольнити вимоги, викладені у апеляційній скарзі, у повному обсязі.

Представник третьої особи Ходаковського О.А. у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням предмету апеляційного перегляду не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи, ОСББ звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом, що розглядається, 14 вересня 2020 року і ухвалою від 05 жовтня 2020 року було відкрито загальне позовне провадження у адміністративній справі № 380/7414/20.

19 жовтня 2020 року представник третьої особи ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про залишення позовної заяви ОСББ без розгляду з огляду на пропущення строку звернення до адміністративного суду без зазначення поважних причин.

16 листопада 2020 року представник ОСББ подав клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду із вказаним позовом, яке обґрунтоване тим, що з початком руйнівних будівельних робіт у підвалі житлового будинку по АДРЕСА_1 у другій половині червня 2018 року позивач дізнався про наявність оскаржуваного дозволу у ОСОБА_1 , який має у власності частину нежитлового приміщення на першому поверсі будинку та у підвалі. Починаючи з 30 червня 2018 року ОСББ почало звертатись з приводу вказаної ситуації до різних органів влади, однак отримані відповіді носили формальний характер та не призвели до вирішення проблеми по суті. При цьому вважає, що це є триваючим правопорушення у сфері містобудування і строк оскарження індивідуального акту вимірюється усім часом його чинності.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього процесуального питання оскаржуваною ухвалою та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Приписами частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, про існування оспорюваного дозволу від 21 листопада 2016 року № ЛВ 59 позивачу було відомо задовго до звернення до суду, що ним не заперечується у подій до суду позовній заяві.

При цьому неспростовним є твердження суду першої інстанції про те, що принаймні станом на 30 червня 2018 року ОСББ було відомо про існування вказаного дозволу, оскільки у цей день подана скарга з цього приводу до Департаменту містобудування Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, копія якої долучена до позову (а.с. 45-48 т.1).

Питання наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовано приписами статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 3 статті 123 вказаного Кодексу передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене, на думку апеляційного суду, визначальним для правильного вирішення процесуального питання, що розглядається, є встановлення наявності у ОСББ поважних причин пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду.

При наданні оцінки наявності у позивача поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду із позовом, що розглядається, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у Рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів наголосив, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Як передбачено частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки (частина 2 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому апеляційний суд підкреслює, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення певних дій та підтверджені належними доказами.

За загальним правилом поважними є такі причини пропуску відповідного загального строку, які об`єктивно відбулися (об`єктивний фактор) та такі, що можуть бути поза розумним сумнівом визнані як поважні з боку суб`єкта правозастосування (суб`єктивний фактор). Наявність об`єктивного фактора підтверджується належним чином оформленими документами. Що ж стосується суб`єктивного фактору, то він установлюється за вмотивованим внутрішнім переконанням суб`єкта правозастосування в тому, що внаслідок наявності поважних причин особа не змогла реалізувати надане їй право протягом загального шестимісячного строку.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Мушта проти України» вказав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

У рішенні «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що ОСББ, оскаржуючи виданий ОСОБА_1 дозвіл від 21 листопада 2016 року № ЛВ 59 на виконання будівельних робіт шляхом подання 14 вересня 2020 року позову до адміністративного суду, не заперечує того, що про існування вказаного дозвільного документу йому було відомо у другій половині червня 2018 року.

На переконання апеляційного суду, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду ОСББ не подано, як і не наведено обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідної процесуальної дії.

При цьому апеляційний суд погоджується із думкою суду першої інстанції про те, що намагання позивача врегулювати спір у досудовому порядку не впливає на перебіг строку звернення до суду, оскільки такі заходи у цій категорії справ не є обов`язковими та не впливають на можливість своєчасного подання позовної заяви у встановлений процесуальним законом строк.

Згідно із положеннями частини 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Водночас апеляційний суд відхиляє доводи скаржника щодо того, що спірні правовідносини носять триваючий характер, оскільки предметом спору є передбачений приписами пункту 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відтак, на оскаржуваний дозвіл від 21 листопада 2016 року № ЛВ 59 на виконання будівельних робіт не розповсюджуються норми частини 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такий не є нормативно-правовим актом.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи це процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Золота підкова» залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 380/7414/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Постанова у повному обсязі складена 05 лютого 2021 року.