Справа № 140/1427/21
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2021-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

08 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/1427/21

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Ковальчук В.Д., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) неправомірною щодо відмови припинити арешт всього майна ОСОБА_1 , накладеного 22.12.2015 постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої до Державного реєстрі речових прав на нерухоме мaйнo тa їх обтяжень (спеціальний розділ) внесено запис про обтяження № 12695424 від 23.12.2015 року; зобов`язання Перший відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) винести постанову про припинення арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного 22.12.2015 постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої до Державного реєстрі речових прав на нерухоме мaйнo тa їх обтяжень (спеціальний розділ) внесено запис про обтяження № 12695424 від 23.12.2015 року.

Позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з огляду на таке.

Як встановлено статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Положеннями частини 1 статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 448 ЦПК України).

Предметом даного спору є зняття арешту з нерухомого майна боржника, ОСОБА_1 , накладеного державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа від 03.08.2010 №2-3247/10, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі.

Як зазначає позивач, 22.12.2015 постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. було відкрито виконавче провадження BП №49704115 на викoнaння piшeння Луцького мicькpaйoннoгo cyдy y справі №2-3247/10 про cтягнeння coлiдapнo з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ПAT KБ "Надра" 530 436,27 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору.

22.12.2015 постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження та до Державного реєстру внесено запис про обтяження № 12695424 від 23.12.2015.

31.12.2015 постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. стягнуто виконавчий збір в розмірі 53 134,63 грн.

30.07.2016 проведено електронні торги ДП "Сетам", на яких продано заставне нерухоме майно боржника, кошти в розмірі 176 111,87 грн. направлено стягувачу в рахунок погашення заборгованості.

16.09.2016 постановою заступник начальника відділу Мондровського М.М. виконавчий документ повернений стягувачу на підставі п.8 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (за недостатністю коштів від реалізації майна).

05.08.2020 між ПAT KБ "Надра" та ТзОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" було укладено договір № GL48N718070 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТзОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" прийняло право вимоги за кредитним договором №6М/2007/840-МКЛ/527 від 18.06.2007, який укладений між ПAT KБ "Надра" та ОСОБА_5

10.09.2020 року між ТзОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1009/2К, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв право вимоги за кредитним договором №6М/2007/840-МКЛ/527 від 18.06.2007 року.

Як вказує позивач, 11.09.2020 року ОСОБА_5 погасив заборгованість за кредитним договором №6М/2007/840-МКЛ/527 від 18.06.2007 перед ОСОБА_2 , що підтверджується розпискою кредитора від 11.09.2020 року.

Згідно відомостей ACBП від 30.09.2020 інші виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 відсутні.

20.01.2021 року до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління МЮ України (м. Львів), який е правонаступником Другого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ, із заявою-запитом звернувся представник боржника адвокат Москвичов C.I., в якій просив надати відомості щодо стану виконання виконавчого провадження BП № 49704115, a y випадку підтвердження даних, отриманих ним з ACBП щодо стану виконання виконавчого провадження BП № 49704115 припинити арешт майна ОСОБА_1 , накладеного постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. 22.12.2015, на підставі якої до Державного реєстру внесено запис про обтяження №12695424 від 23.12.2015. У відповідь на вказаний запит 01.02.2021 отримав відповідь Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління МЮ України (м. Львів), вих. № 3082 від 25.01.2021, якою відмовлено ОСОБА_1 у припиненні арешту його майна, накладеного постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького MУЮ Мондровського М.М. 22.12.2015 року.

Скаржник вражає, щo дії Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонaльного управління МЮ України (м. Львів) в межах BП №49704115 не відповідають приписам Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час вчинення виконавчих дій).

Разом з тим, правомірність накладення самого арешту позивачем не оскаржується.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Верховним Судом у постановах від 06 березня 2020 року у справі №640/23588/19, від 06 лютого 2019 року у справі №815/4232/17, від 22 квітня 2019 року у справі №757/53656/17-а, від 21 лютого 2020 року у справі №643/5597/19 висловлено правову позицію про те, що якщо особа була відповідачем у цивільній справі та є боржником у виконавчих провадженнях (за виконавчим листом у цивільній справі) з примусового виконання цього рішення, то справа щодо зняття арешту з майна боржника, який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судових рішень, ухвалених в порядку цивільного судочинства, також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки дійсним предметом спору є захист права власності позивача, яке він уважає порушеним фактом існування арешту нерухомого майна, накладеного державним виконавцем при примусовому виконанні рішення суду у цивільній справі і позивач є боржником за вказаним виконавчим документом, то цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства тим судом, який видав виконавчий документ.

Відтак, заявлені дані позовні вимоги не стосуються захисту прав, свобод та інтересів позивача у публічно-правових відносинах, а тому не можуть вирішуватись адміністративним судом.

За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

За практикою Європейського суду з прав людини рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (ч.6 ст.170 КАС України).

У зв`язку із вищенаведеним за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду загальним судом - Луцьким міськрайонним судом Волинської області у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно із частиною п`ятою статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 170, статтями 248, 256, 295 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Повторне звернення до адміністративного суду з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя В.Д. Ковальчук