Справа № 640/12140/20
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року м. Київ № 640/12140/20

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неналежного виконання Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року в частині здійснення нарахування ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року, у відповідності з даними, які вказані в довідках Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві № 204 від 07.04.2017 року, № 499, № 500 від 07.11.2017 року, № 138 від 15.02.2018 року, № 331, № 333 від 30.05.2019 року, № 521, № 522, № 523, № 524, № 525 від 08.10.2019 року, № 121, № 122, № 120 від 29.01.2020 року, № 197 від 25.02.2020 року;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 недонараховане ним щомісячне довічне грошове утримання за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року включно в сумі 379 543 грн. одноразово.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року зобов`язала Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати нарахування та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідок Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві про розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, які позивач регулярно надає Головному управлінню ПФУ в м. Києві. Водночас, відповідач, маючи повний текст Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року, маючи на виконанні виконавчий лист, виписаний на підставі цієї Постанови, довідки Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві щодо розміру суддівської винагороди, всіляко уникає діяти у відповідності із зобов`язаннями, покладеними на нього Постановою суду, і не виконує їх під безпідставними, вигаданими приводами, при нарахуванні позивачу щомісячного довічного грошового утримання, не бере до уваги інформацію викладену в представлених позивачем довідках.

Так, Листом № 2600-0302-8/3497 від 13.03.2020 року відповідач в здійсненні перерахунку відмовив. Підстава відмови - заява про здійснення перерахунку не відповідає зразку заяви про перерахунок пенсії, який затверджений Постановою правління ПФУ № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005 року. Позивач, зазначаючи, що нараховувати і виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання відповідач має відповідно до Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 p., а не на підставі заяв, які подавати позивач взагалі не зобов`язаний. Крім того, позивач вказує, що за 23 роки перебування у відставці жодного разу не подавав відповідачу «заяви встановленого зразка», що передбачено Постановою правління ПФУ № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005 року. З дня прийняття цієї постанови протягом 14-ти років від позивача не вимагалось подавати заяву «встановленого зразка». Відтак, на думку позивача, відповідачем ігнорується норми закону, а також обов`язковість виконання рішення суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі № 640/12140/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач з позовом не погодився, надав до суду письмовий відзив, де зазначив, що у своїй діяльності керується виключно чинними законами та підзаконними нормативно-правовими актами, а тому, оскільки позивачем подано заяву про перерахунок довічного грошового утримання, яка не відповідає формі, встановленій Порядком № 22-1 від 25.11.2005 року, а є такою, що складена у довільній формі, у відповідача обов`язок прийняти рішення щодо перерахунку чи відмови в перерахунку пенсії не виник.

Позивач надав заперечення на відзив, в яких зазначив, що рішення суду - Постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року набрала законної сили, воно є обов`язковим до виконання на всій території України юридичними і фізичними особами, а прив`язка права позивача на перерахунок і отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо порядку подання та оформлення документів для перерахунку призначеної пенсії є безпідставною.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є суддею у відставці, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці у розмірі 82% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З метою захисту свого права на отримання грошового утримання відповідно до розміру суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Відповідно до Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року Правобережне об`єднане управління Пенсійного Фонду України в м. Києві з 18.10. 2016 року зобов`язано нараховувати і виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 82% судової винагороди заступника голови районного суду м. Києва до зміни розміру суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, яке в подальшому виплачувати на підставі наданих ОСОБА_1 довідок Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві про розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва.

Судом встановлено, що Правобережне об`єднане управління Пенсійного Фонду України в м. Києві реорганізоване Постановою КМУ від 29.03.2017 року в Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Для здійснення перерахунку позивач надає відповідачу довідки Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві щодо розміру суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва.

З матеріалів справи вбачається, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві Листом № 2600-0302-8/3497 від 13.03.2020 року в здійсненні перерахунку позивачу відмовило. Підстава відмови - заява про здійснення перерахунку не відповідає зразку заяви про перерахунок пенсії, який затверджений постановою правління ПФУ № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005 року.

Посилаючись на Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року, яка зобов`язала Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання позивачу на підставі довідок Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві про розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, які позивач регулярно надає Головному управлінню, та зважаючи на те, що вказаною Постановою не зобов`язано позивача подавати заяви для здійснення перерахунку, позивач вважає відмову відповідача здійснити перерахунок позивачу на підстава невідповідності заяви про здійснення перерахунку зразку заяви про перерахунок пенсії, який затверджений Постановою правління ПФУ № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005 року, незаконною, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Рішенням Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 19-рп/2004 було надано офіційне тлумачення положення статті 126 Конституції України, зокрема зазначено, що додаткові гарантії незалежності і недоторканості суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

У пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов`язків судді. Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Рішенням від 03.06.2013 року №3-рп/2013 Конституційний Суд України визнав частину третю, перше, друге, третє речення частини п`ятої ст.138 Закону №2453-УІ у редакції закону №3668-УІ від 8 липня 2011 року такими, що не відповідають Конституції України.

У цьому рішенні Конституційний Суд України зазначив, що частина третя статті 138 Закону №2453-УІ до внесених Законом №3668-УI змін передбачала: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання». Однак Законом №3668-УІ змінено визначений Законом №2453-УІ порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668-УІ звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Таким чином, частина третя ст.138 Закону №2433-УІ не узгоджується з Конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Конституції України.

Ухвалюючи зазначене рішення Конституційний Суд України врахував попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 01.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 22.05.2008 року №10-рп/2008 про те, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім справедливим судом.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Зазначене також узгоджується і з міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з пункту 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17.11.2010 року №(2010)12: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Такий підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також в інших міжнародних документах, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені Резолюціями 40/32 від 29.11.1985 року та 40/146 від 13.12.1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 15-го пленарного засідання Економічної та Соціальної Ради ООН «Процедури ефективного здійснення основних принципів незалежності судових органів».

Таким чином, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки особливою формою матеріального забезпечення суддів, відмінною від пенсії, але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Починаючи з 1992 року Україна понад 20 років на конституційному (пункти 2, 9 частини 5 статті 126 Конституції України) та законодавчому (статті 43 Закону України № 2862-ХII від 15.12.1992 року «Про статут суддів», статті 138 Закону України від 07.07.2010 року № 2453 VI «Про судоустрій і статус суддів» та статті 141 цього Закону, у редакції Закону України від 12.02.2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

З моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 частина третя статті 138 Закону №2453-УІ у редакції Закону №3668-УІ, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453-УІ в редакції до змін, внесених Законом № 3668-УІ, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання», дія статті 2 Закону №3668-УІ не поширюється на Закон № 2453-УІ дія абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-УІ не поширюється на правовідносини щодо виплати суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання).

Крім того, частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-ІІІ передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно частини 5 статті 141 зазначеного Закону, довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судом встановлено, що відповідно до Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року нарахування та виплата позивачці довічного грошового утримання у розмірі, меншому, ніж 82 % суддівської винагороди заступника голови районного суду м. Києва визнана необґрунтованою та такою, що не відповідає зазначеним вище нормам законодавства України та наведеним рішенням Конституційного Суду України.

Оскільки відповідач вдруге порушував право позивачки на перерахунок довічного грошового утримання, за захистом якого позивачка змушена вдруге звертатися до суду, а також з метою гарантування дотримання і захисту права позивача на виплату щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному вище розмірі від порушень з боку відповідача, як суб`єкта владних повноважень, про що зазначено реченні 2 частини 2 статті 162 КАС України, суд зобов`язав відповідача нараховувати і виплачувати позивачці щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 82% суддівської винагороди заступника голови районного суду м. Києва до зміни розміру суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, яке в подальшому виплачувати на підставі наданих позивачем довідок Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві про розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва.

З матеріалів справи вбачається звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заява про здійснення перерахунку. Відповідач Листом № 2600-0302-8/3497 від 13.03.2020 року в здійсненні перерахунку позивачу відмовив. Підстава відмови - заява про здійснення перерахунку не відповідає зразку заяви про перерахунок пенсії, який затверджений постановою правління ПФУ № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005 року.

У контексті зазначеного суд зауважує.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 (зі змінами) від 25.11.2005 року регламентує звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, визначені відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що кореспондується відповідно до Розділу I Порядку № 22-1. З матеріалів справи вбачається, що відповідач на виконання Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року зобов`язаний здійснити нарахування ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року, у відповідності з даними, які вказані в довідках Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві, зокрема № 204 від 07.04.2017 року, № 499, № 500 від 07.11.2017 року, № 138 від 15.02.2018 року, № 331, № 333 від 30.05.2019 року, № 521, № 522, № 523, № 524, № 525 від 08.10.2019 року, № 121, № 122, № 120 від 29.01.2020 року, № 197 від 25.02.2020 року.

Крім того, визначене законодавством право на перерахунок довічного грошового утримання не може бути обмежене зазначеним «Порядком», який є підзаконним актом.

Суд також вважає за необхідна зазначити щодо обґрунтованості посилання відповідача на необхідність заяви відповідного зразка. Суд зважає на висновок Верховного Суду, викладений у Постанові від 27.11.2019 у справі №748/696/17, спірним у якій є форма та зміст заяви, з якою позивач звернувся до Пенсійного органу з метою призначення пенсії. Обставини справи, яка розглядалася Верховним Судом, стосувалися саме положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1. Так, Верховний Суд зазначив про те, що зміст заяви про призначення пенсії очевидно дає змогу оцінити намір заявника. Відмовивши позивачу в розгляді його заяви по суті, відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача.

Підхід Верховного Суду в оцінці форми і змісту заяви, на переконання суду, є прийнятним і має бути застосованим у цій справі щодо оцінки форми і змісту заяви позивача.

Відтак, відмова відповідача є формальною, яка не може заперечувати зміст права позивача щодо здійснення нарахування щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді.

За наведених обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення, а саме для визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неналежного виконання Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року в частині здійснення нарахування ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року, у відповідності з даними, які вказані в довідках Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві № 204 від 07.04.2017 року, № 499, № 500 від 07.11.2017 року, № 138 від 15.02.2018 року, № 331, № 333 від 30.05.2019 року, № 521, № 522, № 523, № 524, № 525 від 08.10.2019 року, № 121, № 122, № 120 від 29.01.2020 року, № 197 від 25.02.2020 року та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 недонараховане ним щомісячне довічне грошове утримання за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року включно в сумі 379 543 грн. одноразово.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься довідка Головного управління ПФУ в м. Києві № 197 від 25.0.2020 року на підтвердження факту, що протягом грудня 2016 року - грудня 2019 року розмір нарахованого позивачу щомісячного довічного грошового утримання не відповідає 82 % суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду м. Києва, розмір якої вказаний в довідках Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві:

1. 2016 рік. Згідно довідки №197 від 25.02.2020 року Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в грудні 2016 року позивачу призначене щомісячне довічне грошове утримання в сумі 18 429, 50 грн.

Згідно довідки №204 від 07.04.2017 року ТУ ДСА в м. Києві суддівська винагорода працюючого заступника голови районного суду в м. Києві складала 24 800, 00 грн. в місяць, 82% від якої складає 20 336 грн. за місяць.

Відтак, недоплата позивачу щомісячного довічного грошового утримання відповідачем за грудень 2016 року становить 1906 грн. 50 коп. (20 336 грн. -18 429 грн. 50 коп.).

2. 2017 рік. За 2017 рік позивачу фактично, згідно даних ГУ ПФУ в м. Києві, нараховано та виплачено щомісячне довічне грошове утримання в сумі 242 793, 00 грн. (в січні - 19 097, 00 грн. + за лютий-грудень 223 696, 00 грн. на місяць.).

Водночас з цим, згідно довідок ТУ ДСАУ в м. Києві №499, №500 від 07.11.2017 pоку, та № 138 від 15.02.2018 року протягом всього 2017 року суддівська винагорода працюючого заступника голови районного суду в м. Києві становила 46 500,00 грн. в місяць, 82% від якої складає 38 130, 00 грн. на місяць.

Таким чином, на виконання Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року відповідач повинен був нарахувати і виплатити в 2017 році щомісячне довічне грошове утримання позивачу в сумі 457 560,00 грн. (38 130 грн. х 12 міс.).

З урахуванням виплачених позивачу 242 793,00 грн. в 2017 році останній недотримував від відповідача належного щомісячного довічного грошового утримання на суму 214 767,00 грн. (457 560 грн. - 242 793 грн.).

3. 2019 рік. Згідно довідок ТУ ДСАУ в м. Києві № 331, №333 від 30.05.2019 року, №521, № 522, № 523, № 524, № 525, від 08.10.2019 року, № 121, № 122, № 120 від 29.01.2020 року в 2019 році розмір суддівської винагороди працюючого заступника голови районного суду в м. Києва становив 44 663 грн. в місяць, 82% від цієї суми становить - 36 623, 00 грн. за 1 місяць.

Протягом березня - грудня 2019 року позивач отримав щомісячне довічне грошове утримання в сумі 20 336, 00 грн. на місяць (за 10 місяців 2019 року виплачено - 203 360 грн,).

Таким чином протягом 10 місяців 2019 року недоплата відповідачем щомісячного довічного грошового утримання позивачу складала 16 287 грн. на місяць (36 623 грн. - 20 336 грн.).

За 10 місяців 2019 року з вини відповідача позивач недоотримав щомісячне довічне грошове утримання на суму 162 870, 00 грн. ((36 623,00 грн. х 10 міс.) - (20 336,00 грн. х 10 міс.)).

Таким чином, за грудень 2016 року, весь 2017 рік та за березень -грудень 2019 рік включно в результаті протиправних дій відповідача позивачу недоплачено щомісячне довічне грошове утримання, чим завдано шкоду на загальну суму 379 543,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України і його територіальні підрозділи здійснюють керівництво та управління солідарною системою, проводять збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначають пенсії, підготовляють документи для їх виплат та виконують інші управлінські функції. Вони по суті є органами державної виконавчої влади і суб`єктами владних повноважень, а тому відповідно до вимог статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.09.2014 року дійшов висновку, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого Протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом норм частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Разом з тим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У силу ч. ч. 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного та встановлених під час розгляду обставин у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Оскільки, позов задоволено у повному обсязі, на користь позивача слід присудити судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 77, 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії- задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неналежного виконання Постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року в частині здійснення нарахування ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 82 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді діючого судді за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року, у відповідності з даними, які вказані в довідках Територіального управління державної судової адміністрації в м. Києві № 204 від 07.04.2017 року, № 499, № 500 від 07.11.2017 року, № 138 від 15.02.2018 року, № 331, № 333 від 30.05.2019 року, № 521, № 522, № 523, № 524, № 525 від 08.10.2019 року, № 121, № 122, № 120 від 29.01.2020 року, № 197 від 25.02.2020 року.

3. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 недонараховане ним щомісячне довічне грошове утримання за період грудня 2016 року, січня-грудня 2017 року, березня-грудня 2019 року включно в сумі 379 543,00 грн. одноразово.

4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 840,80 грн. на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст. ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А. Качур