Справа № 826/6047/15
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6047/15 Суддя (судді) першої інстанції: Балась Т.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Тукалової О.В.

за участю учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1, Роскошинська О.С.,

від відповідача (апелянта): Гришакова Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.06.2020, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Комісії з реорганізації Міндоходів України від 12.03.2015 № 162-0, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Південної митниці Міндоходів Міністерства доходів і зборів України відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, на підставі п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади";

- поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Одеської митниці Державної митної служби України, як правонаступника Південної митниці Міндоходів Міністерства доходів і зборів України;

- стягнути з Державної митної служби України (вул. Дегтярівська, 11-г, м. Київ, ідентифікаційний код 43115923), як правонаступника Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.03.2015 по дату винесення судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що оскаржуваний наказ порушує його права на працю та гарантії від незаконного звільнення, передбачені статтями 38, 43 Конституції України. Вважає, що при проведенні люстраційних заходів стосовно нього був порушений принцип індивідуальної вини, оскільки люстрація здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а оскільки жодного з переліченого позивач не вчиняв, до нього не може бути застосована заборона, передбачена Законом України "Про очищення влади".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Державною митною службою України подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається зокрема на те, що Державній митній службі було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення у якості відповідачів по справі Державну фіскальну службу України та Одеську митницю ДФС, оскільки Державна фіскальна служба не припинена. При цьому, апелянт звертає увагу суду, що оскільки однією з позовних вимог є скасування наказу Голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України, то співвідповідачами по справі повинні бути Державна фіскальна служба України, як правонаступник Міністерства доходів і зборів України та її територіальний орган Одеська митниця ДФС, яка у свою чергу є правонаступником Південної митниці Міндоходів, якою безпосередньо здійснювалось табелювання використання (обліку) робочого часу, нарахування та виплата заробітної плати позивача. У зв`язку з викладеним, апелянт вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.

Крім того, апелянт зазначає, що Міністерство доходів і зборів України звільнивши Позивача з посади виконало вимоги Закону №1682, який у свою чергу, станом на час прийняття оскаржуваного наказу та прийняття судом першої інстанції рішення у даній справі не був визнаний неконституційним. З огляду на зазначене, апелянт стверджує, що суд першої інстанції не дослідив норми Закону № 1682, а саме певні підстави для звільнення посадових осіб.

Разом з цим, апелянт не погоджується з задоволенням позовних вимог щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 427 290,66 грн. та зазначає, що законодавцем чітко встановлено граничний термін - не більш як за один рік.

За наведених у апеляційній скарзі обставин, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції не є законним, а тому підлягає скасуванню відповідно до приписів ст. 317 КАС України.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року без змін.

У судовому засіданні учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу відповідно

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи наказом Міністерства доходів і зборів України №1292-0 від 14.05.2014 ОСОБА_1 на підставі заяви ОСОБА_1 та подання Південної митниці Міндоходів призначено на посаду заступника начальника Південної митниці Міндоходів (а.с.14).

12.03.2015 наказом Міністерства доходів і зборів України № 162-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача було звільнено з 13.03.2015 з посади заступника начальника Південної митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" відповідно до пункту 72 частини першої статті 36 КЗпП України (а.с. 13)

Як вбачається зі змісту вказаного наказу, його було прийнято на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці позивача від 11.03.2015, доповідної записки директора Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України Пригаровського В.М. від 11.03.2015 № 558/99-99-04-03-01-18.

ОСОБА_1 не погоджуючись з правомірністю прийняття рішення суб`єкта владних повноважень про його звільнення, звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив зокрема, з того, що станом на час роботи позивача на посаді, внаслідок зайняття якої його звільнено з роботи з Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді, а відтак, судом першої інстанції вказано, що відповідно до положень статті 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності в силу лише одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Також, судом першої інстанції зазначено, що Міністерством доходів і зборів України не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, а також правомірності застосування до позивача процедур, передбачених Законом під час прийняття оскаржуваного наказу, що за висновком суду першої інстанції свідчить про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного наказу зазначених у ньому підстав, що у свою чергу є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України № 162-о від 12.03.2015 "Про звільнення ОСОБА_1 " в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Південної митниці Міндоходів є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, керуючись приписами ст. 235 КЗпП та з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на посаді заступника начальника або на рівнозначній посаді в Одеській митниці Державної митної служби України, як правонаступника Південної митниці Міндоходів Міністерства доходів і зборів України днем, наступним за днем звільнення, тобто з 13.03.2015, а також стягнення з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу без утримання обов`язкових податків і зборів у розмірі 427 290,66 грн.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

Отже, надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції про неправомірність наказу Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №162-о та наявності правових підстав для його скасування, з урахуванням доводів апеляційної скарги Держмитслужби та заперечень позивача, колегія суддів зазначає про таке.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року № 1682-VII, який набрав чинності 16 жовтня 2014 року (далі - Закон №1682-VII).

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону №1682-VII).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону №1682-VII).

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

У зв`язку з цим у справі №800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі "Полях та інші проти України" (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі "Полях та інші проти України"), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.

У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого частини першої даної статті заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.

Згідно з пунктом 8 частини першої даної статті заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

При цьому, підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені статтею 3 Закону №1682-VII, застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади.

Водночас, колегією суддів встановлено, що оскаржуваний наказ від 12 березня 2015 № 162-о був прийнятий Міністерством доходів і зборів з порушенням строку, визначеного підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII, оскільки вказаний закон набрав чинності 16 жовтня 2014 року.

Крім того, як вже зазначалось, підставою для видання оскаржуваного наказу від 12 березня 2015 року № 162-о зазначено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 .

Згідно з даною довідкою позивач, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині другій статті 3 Закону №1682-VII за період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади щодо яких встановлена заборона: у період з 01 червня 2013 року по 25 квітня 2014 року - заступник начальника Дніпропетровської митниці Міндоходів - начальник управління з контрабандою та митними правопорушеннями.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.

Орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.

За приписами частини одинадцятої та дванадцятої статті 5 Закону №1682-VII, орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

За відомостями Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_1 за результатами перевірки встановлено, що він підпадає під критерії здійснення очищення влади (люстрації) передбачені пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади". Час протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена Законом України "Про очищення влади" - 10 років. Відомості про результати перевірки: пункт 4 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Частиною чотирнадцятою статті 5 Закону №1682-VII визначено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Водночас, з аналізу цих норм слідує, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених пунктом 4 частини 2 статті 3 Закону №1682-VII, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідній посаді. При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів, як правильно встановлено судом першої інстанції, щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку з суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України.

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічної правової позиції дотримується також і Верховний Суд про що останнім зазначається, зокрема, у постанові від 18 червня 2020 року у справі № 809/3977/14.

У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14. У даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ від 12 березня 2015 року №162-о не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача щодо легітимної мети очищення влади, якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

Вказаної правової позиції дотримується також і Верховний Суд про що останнім неодноразово зазначалось у прийнятих ним постановах у відповідній категорії справ.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно виходив з необхідності дотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів, гарантування права на захист, презумпції невинуватості, чого не було дотримано відповідачем при винесенні наказу про звільнення позивача з посади та органів податкової міліції, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 12.03.2015 №162-о.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції у вказаній частині позовних вимог.

Оскільки в апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування висновків суду першої інстанції в частині поновлення позивача з 13.03.2015 на посаді заступника начальника або на рівнозначній посаді в Одеській митниці Державної митної служби України, як правонаступника Південної митниці Міндоходів Міністерства доходів і зборів України, колегія суддів, керуючись приписами ч. 1 ст. 308 не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції у вказаній частині.

Щодо доводів апелянта в частині неправильного здійснення судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки законодавцем чітко визначено граничний термін - не більше як за один рік, то колегія суддів зазначає про їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки апелянтом не правильно трактовано відповідну норму трудового законодавства.

Так згідно з приписами ч. 2 ст. 235 КЗпП якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вини позивача у тривалому розгляді даної справи колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин виплату середнього заробітку слід здійснити за весь час вимушеного прогулу. Натомість, відповідачем не наведено суду жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних доказів щодо необхідності визначення позивачу розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням обмеження в один рік відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Інших доводів в частині визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача в матеріалах апеляційної скарги не міститься, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає за необхідне перевіряти правильність здійсненого судом розрахунку.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірності прийнятого рішення, що становить предмет даного спору.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідачів ДФС України та Одеської митниці ДФС, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до приписів ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що суд за власною ініціативою (якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом) або клопотанням позивача може залучити до участі у справі в якості співвідповідачів тих осіб, які повинні відповідати за позовом.

Водночас, апелянтом зазначених обставин, зокрема, про те, що Держмитслужба у спірних правовідносинах не є належним відповідачем суду не доведено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» Одеська митниця ДФС реорганізується шляхом приєднання до Одеської митниці Держмитслужби.

Згідно з наказом Державної фіскальної служби України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» 27.11.2019 розпочато процедуру реорганізації Одеської митниці ДФС шляхом внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Одеська митниця ДФС () приймає вимоги кредиторів включно до 27 лютого 2020 року.

Водночас, рішення у даній справі прийнято 15 вересня 2020 року, а тому посилання апелянта на те, що відповідачем у даній справі має бути Одеська митниця ДФС як правонаступник Південної митниці Міндоходів, якою здійснювалось табелювання використання (обліку) робочого часу, нарахування та виплата заробітної плати позивача є безпідставними та необгрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що ДФС України була реорганізована шляхом поділу з утворенням, зокрема, Державної митної служби, яка у свою чергу є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства, а тому за висновком колегії суддів є належним відповідачем у даній справі.

Отже, вказані апелянтом доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду даної справи.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку з дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи суб`єкта владних повноважень не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 310, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної митної служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О.Беспалов

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2021 року