Справа № 400/1210/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/1210/20
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в письмовому провадження у м. Миколаєві, по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача та просили визнати протиправним та скасувати рішення Сільради від 29 листопада 2019 р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" (надалі - Рішення № 1), в частині відмови в надані таких дозволів позивачам; зобов`язати Сільраду прийняти рішення про надання позивачам дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Сільради, відповідно до графічних матеріалів, на яких зазначено бажане розташування земельної ділянки. Також, надали клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення в даній адміністративній справі, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання.

В обґрунтування позову зазначалось, що в листопаді 2019 р. позивачі через представника подали до Сільради клопотання про надання їм дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, до яких були додані всі документи, подання яких передбачено ст. 118 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України). Розглянувши клопотання, Сільрада прийняла спірне Рішення № 1, яким відмовила в наданні таких дозволів у зв`язку з тим, що вказане місце розташування земельної ділянки, зазначене в графічних матеріалаї, не відповідає цільовому призначенню та принципам землеустрою. На переконання позивачів, відмова в наданні дозволів з таких підстав не передбачена ст. 118 ЗК України. Крім того, позивачі вказують на непослідовність відповідача, так як їм відомо, що іншій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, за рахунок земельної ділянки, вказаної ними у клопотаннях. Ефективним способом захисту прав у спірних правовідносинах позивачам вбачається покладення на відповідача обов`язку надати відповідні дозволи.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивачі надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Доводами апеляційної скарги зазначено, що що при ухваленні спірного рішення, суд першої інстанції керувався правовими висновками, сформульованими у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року, прийнятою за наслідками касаційного розгляду справи № 806/2208/17, водночас суд першої інстанції невірно витлумачив зміст вказаної судової справи, оскільки Верховний Суд рішення попередніх інстанцій скасував в частині обґрунтування таких рішень, в іншій частині судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін. Таким чином, на думку апелянта, в даній справі суд мав задовольнити позов, а не відмовити у задоволенні в повному обсязі. Окрім того, апелянти посилаються на висновки Верховного Суду у постанові від 31.01.2018 у справі №814/741/16 та у постанові від 14.03.2018 у справі №804/3703/16, згідно яких неподання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. При цьому, з метою ефективного захисту прав людини у сфері земельних правовідносин та усунення необґрунтованих перешкод, Верховний Суд вважає, що зазначений підхід повинен застосовуватися і у випадку ухвалення протиправного рішення у вигляді незаконної відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відзивів на апеляційну скаргу Новокостянтинівська сільська рада Братського району Миколаївської області до суду не надали.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 5 листопада 2019 р. позивачі через представника надіслали до Сільради клопотання про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, код КВЦПЗ 01.03, за рахунок земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :02:000:0424 (а. с. 14, 17, 24, 30, 37, 46, 52, 58, 65, 72).

29 листопада 2019 р. Сільрада на сорок третій позачерговій сесії сьомого скликання прийняла Рішення № 1, яким розглянула 67 клопотань про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, в тому числі і клопотання позивачів, та відмовила в наданні таких дозволів (а. с. 80-88).

Відмовляючи в наданні позивачам дозволів, відповідач послався на невідповідність місця розташування земельної ділянки, вказаної ними в графічних матеріалах, цільовому призначенню та принципам землеустрою.

Приймаючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що надання позивачам земель з багаторічними насадженнями для ведення ними особистого селянського господарства, здійснюється в межах єдиної категорії земель та в межах єдиного цільового призначення, а тому посилання відповідача на невідповідність цільового призначення земельної ділянки за результатами інвентаризації (землі запасу), клопотанням позивачів про надання їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, помилкові та не ґрунтуються на приписах законодавства. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки особа, зацікавлена в отриманні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, навіть після отримання негативного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування, яке вона вважає протиправним, вправі самостійно замовити проект землеустрою та подати його на затвердження до відповідного суб`єкта і саме відмова в затвердженні проекту землеустрою, що фактично є відмовою в наданні у власність (користування) земельної ділянки, можуть бути предметом судового розгляду.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту б) частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року справі № 21-358а13 та в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості підстави для відмови позивачам в наданні позивачам дозволів на розроблення проектів землеустрою, відповідач послався на невідповідність місця розташування земельних ділянок, вказаних ними в графічних матеріалах, цільовому призначенню та принципам землеустрою.

Колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 17 грудня 2018 року (справа №509/4156/15-а), згідно яких відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови. Водночас, рішення суб`єкта владних повноважень вважається прийнятим з порушенням норм Земельного кодексу України, та не може вважатися обґрунтованим, добросовісним і законним, якщо належних мотивів та причин такої відмови у вказаному рішенні органу місцевого самоврядування не наведено.

Суд зазначає, що вказані відповідачем невідповідність земельних ділянок, вказаних в графічних матеріалах, цільовому призначенню та принципам землеустрою, фактично представляють собою загальні, не деталізовані формулювання, які не містять конкретних підстав для відмови в наданні позивачам дозволів на розроблення проектів землеустрою.

Адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач надіслав представнику позивачів лист, яким повідомив про відмову в наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою "… у зв`язку неузгодженістю цільового призначення земельної ділянки з вимогами технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення комунальної власності…". Зокрема в листі зазначено, що земельна ділянка площею 134,8336 га, за рахунок якої позивачі мають намір отримати у власність земельні ділянки площею 2 га, складається з: 127,3999 га - багаторічні насадження, 3,8047 га - пасовища, 3,1276 га - лісові насадження, 0,5014 - землі під ґрунтовими дорогами. Також відповідач вказав на те, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення мають використовуватись виключно в межах вимог щодо їх користування, що передбачено ст. ст. 31, 33-37 ЗК України (а. с. 99).

З наведено листа вбачається, що відповідач вважає, що так як позивачі бажають отримати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, код КВЦПЗ 01.03, а земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0424 має код КВЦПЗ 16 "землі запасу", то в такому випадку відбудеться зміна цільового призначення земельної ділянки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у вересні 2019 року відповідачем проведено інвентаризацію земель, які знаходяться в її власності, згідно якої земельна ділянка загальною площею 134,8336 га, за КВЦПЗ відноситься до земель запасу резервного фонду та загального користування (секція К, код 16). Дана земельна ділянка складається з 127,3999 га багаторічних насаджень, 3,8047 га пасовищ, 3,1276 га лісових насаджень і 0,5014 земель під ґрунтовими дорогами (а. с. 144-148).

Стаття 19 ЗК України визначає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства (ст. 22 ч. 3 п. "а" ЗК України).

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0424 відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські угіддя, які в свою чергу включають в себе багаторічні насадження. Такі землі можуть надаватись фізичним особам для ведення особистого селянського господарства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що надання позивачам земель з багаторічними насадженнями для ведення ними особистого селянського господарства, здійснюється в межах єдиної категорії земель та в межах єдиного цільового призначення, а тому посилання відповідача на невідповідність цільового призначення земельної ділянки за результатами інвентаризації (землі запасу), клопотанням позивачів про надання їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, помилкові та не ґрунтуються на приписах законодавства.

Водночас, фактично встановивши невідповідність викладених в оскаржуваних рішеннях підстав для відмови у наданні позивачам дозволів на розроблення проектів землеустрою вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, посилаючись на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року (справа № 806/2208/17). Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають вимогам процесуального права та встановленим обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, згідно висновків викладених в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року (справа № 806/2208/17), ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Закон не забороняє діяти так само і у разі прийняття відповідним органом у належній формі рішення про відмову у наданні дозволу з підстав, які особа вважає незаконними.

Водночас, згідно висновків Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 17 грудня 2018 року (справа №509/4156/15-а), використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення. Відтак, якщо зацікавлена особа замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона, у контексті обставин даної справи, не позбавляється права на оскарження правомірності рішення відповідного органу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було помилково витлумачено зміст висновків викладених в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року (справа № 806/2208/17) та зроблено невірний висновок, що виключно відмова в затвердженні проекту землеустрою може бути предметом судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області від 29 листопада 2019 р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства", в частині відмови в наданні таких дозволів позивачам є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів також зазначає, що дії відповідача, які полягають у ненаданні позивачу мотивованого рішення за його клопотанням є протиправними.

Також слід зазначити, що в даному випадку ефективним способом правового захисту є не тільки визнання вказаної відмови у задоволенні заяви (клопотання) неправомірною, а зобов`язання відповідача задовольнити вказане клопотання.

Конструкція норми статті 118 Земельного кодексу України не містить положень про наявність дискреції у діях органу, який приймає рішення про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Зокрема в законодавстві дискреція у повноваженнях державного органу зазвичай визначається словами "може", "має право", тощо, які свідчать про можливість свободи поведінки суб`єкта прийняття рішення, який може керуватися власними переконаннями, власними уявленнями про доцільність, а також обґрунтованим за певної ситуації адміністративним розсудом.

В той же час норма частини 7 статті 118 Земельного кодексу України визначає, що відповідний орган "розглядає клопотання і дає дозвіл" або відмовляє у видачі дозволу з підстав передбачених вказаною нормою.

Отже в конструкції вказаної норми чітко передбачені конкретні дії суб`єкта владних повноважень у конкретній юридичній ситуації, без надання йому права дискреції (власного розсуду) у питаннях на які землі і яким особам доцільно чи недоцільно надавати дозволи на розроблення проекту землеустрою.

В той же час, відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано ч.6 ст.118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу-надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 13 Європейської конвенції з прав людини та основних свобод закріплено право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі.

Отже завданням суду є не лише суто захист прав і свобод людини, але такий захист, який би призвів до ефективного поновлення порушеного права.

Це узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із "повною юрисдикцією", тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі "Обермейєр проти Австрії" (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії" (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

Таким чином, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивачів є саме зобов`язаня Новокостянтинівську сільську раду Братського району Миколаївської області надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарств орієнтовною площею 2,0000 га.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 812/1557/17, від 07 лютого 2019 р. у справі № 814/702/17.

Щодо встановлення судового контролю, колегія суддів зазначає.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із ч.1, ч.2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, указаною нормою КАС України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, приймаючи рішення про зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарств орієнтовною площею 2,0000 га, колегія суддів приходить до висновку, про необхідність встановлення судового контролю, шляхом надання звіту про виконання рішення суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області від 29 листопада 2019 р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства", в частині відмови в наданні таких дозволів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Зобов`язати Новокостянтинівську сільську раду Братського району Миколаївської області надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га., яка знаходиться на території Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області відповідно до графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Зобов`язати Новокостянтинівську сільську раду Братського району Миколаївської області подати до П`ятого апеляційного адміністративного суду у строк до 03 травня 2021 року звіт про виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик