Справа № 240/12602/19
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12602/19

Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

02 лютого 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області про визнання протиправними дій, стягнення шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо утримання з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці податку з доходу фізичних осіб та військового збору та стягнути з Державного бюджету України на її користь шляхом списання з Державного бюджету України з рахунку Державної казначейської служби України 20125,64 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 позов задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі на користь ОСОБА_1 20125,64 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом безспірного списання таких коштів державного бюджету. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржило управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Казначейство у апеляційній скарзі звернуло увагу апеляційного суду на те, що положення ст.1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у звязку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Керуючись приписами п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 була звільнена із посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку та з 12.06.2017 перебуває на обліку в Пенсійному фонді та отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці, яке нараховане у розмірі 90 відсотків від суддівської винагороди відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

У зв`язку із внесенням змін до Податкового кодексу України при виплаті щомісячного довічного грошового утримання Позивачу з цього довічного грошового утримання за період з 13.06.2017 по 28.02.2018 було утримано податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 18577,51 грн. та військовий збір на загальну суму 1548,13 грн., що підтверджується дослідженою судом довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.12.2019.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратило чинність з дняухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Позивач, вважаючи, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України, призвело до звуження його прав та завдало збитків у вигляді упущеної вигоди, звернулася з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що до ухвалення вказаного Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в розумінні вимог ст. 19 Конституції України діяло на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. В зв`язку з цим позовні вимоги Позивача в частині щодо протиправності дій вказаного Відповідача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що щомісячне відрахування за період з 13.06.2017 по 28.02.2018 з щомісячного довічного грошового утримання Позивача податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 18577,51 грн. та військовий збір на загальну суму 1548,13 грн. (сумарно в розмірі 20125,64 грн.) призвело до заподіяння їй збитків у вигляді неотриманих доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода), які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 152 Конституції України та ст. 1175 ЦК України.

Апеляційний суд частково не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони не заперечують тих обставин, що з довічного грошового утримання позивача, за період з 13.06.2017 по 28.02.2018 було утримано податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 18577,51 грн. та військовий збір на загальну суму 1548,13 грн. відповідно до абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті164 Податкового кодексу України, який рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано неконституційним.

Так, відповідач оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення з Державного бюджету України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі на користь позивача 20125,64 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом безспірного списання таких коштів державного бюджету, посилається на те, що положення ст.1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із такими доводами апелянта та зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В частині 3 статті 158 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (стаття 1175 Кодексу).

В силу ч.ч. 1 та 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. (частина 1 статті 1166 ЦК України).

В той же час слід вказати, що при обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на цю особу.

Позивач вважає, що шкода, завдана йому прийняттям закону, який визнано неконституційним є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст.1175 ЦК України.

Однак, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 ЦК України.

Частиною 2 цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Також слід зауважити, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України в судовому порядку судом не визнані незаконними та не скасовані.

В свою чергу положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Враховуючи зазначене, оподаткована сума щомісячного довічного грошового утримання позивача не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України.

Згідно ст.25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом п.9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету відноситься відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки суми утриманого податку на доходи фізичних осіб і військового збору з пенсії не є збитками, то вони не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів Державного бюджету.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції задовольняючи вказану вимогу дійшов помилкового висновку, що таке відрахування з щомісячного довічного грошового утримання Позивача податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 18577,51 грн. та військовий збір на загальну суму 1548,13грн. (сумарно в розмірі 20125,64грн.) призвело до заподіяння їй збитків у вигляді неотриманих доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода), які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 152 Конституції України та ст. 1175 ЦК України.

Слід зазначити, що у позивача, на момент коли з її довічного грошового утримання до державного бюджету відраховувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, не було законних сподівань на отримання довічного грошового утримання без оподаткування, оскільки на цей момент діяли правові норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, які визначали цивільне право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці шляхом його оподаткування податком на доходи фізичних осіб і військовим збором.

Також позивач у позові зазначає на те, що відповідачем у справі є саме Держава Україна в особі Казначейської служби з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами)".

Однак, слід зазначити, що відповідності до змісту п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами)" порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Тобто, вказана постанова не регулює даний спір, оскільки стосується порядку виконання вже прийнятих рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів та боржників, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на вказаний вище порядок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державне казначейство України.

Пунктом 9 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 вказано, що казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до пп.14 п.4 вказаного вище Положення № 215 управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає |здійснення управлінням Казначейства: 1) операцій з коштами державного бюджету; 2) розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів; 3) контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, Прийнятті зобов`язань та проведення платежів; 4) бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання державного бюджету.

Таким чином, відповідно до наданих повноважень управління Казначейства виконують функцію обслуговуючого банку розпорядників і бюджетних коштів.

Отже, управління Казначейства, виконуючи свої повноваження не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало, оскільки відповідно до наданих повноважень управління Казначейства виконують функцію обслуговуючого банку розпорядників і бюджетних коштів, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з Державного бюджету України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі 20125,64 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом безспірного списання таких коштів державного бюджету не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про стягнення з Державного бюджету України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі (вул. Святослава Ріхтера, 12/5, м. Житомир, 10008, ) на користь ОСОБА_1 20125,64 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог, то перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог апеляційним судом не здійснюється

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з недотриманням норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі (вул. Святослава Ріхтера, 12/5, м. Житомир, 10008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 20125,64 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом безспірного списання таких коштів державного бюджету та прийняти нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Капустинський М.М.