Справа № 520/5071/2020
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 р.Справа № 520/5071/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління ДПС у Харківській області, Комунального підприємства "Чугуїввода" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 23.07.20 року по справі № 520/5071/2020

за позовом Комунального підприємства " Чугуїввода"

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

16.04.2020 року Комунальне підприємство «Чугуїввода» (далі - позивач), звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі відповідач), в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення №7 від 09.12.2019р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року у справі №520/5071/2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області №7 від 09.12.2019 р. в частині нарахування пені у сумі 921 980,95 грн.

Позов у решті вимог залишено без задоволення.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 р. у справі № 520/5071/2020 скасувати в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області №7 від 09.12.2019 р. в частині нарахування пені у сумі 921 980,95 грн., та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що позивач у період, що перевірявся, проводив виплату заробітної плати, при цьому систематично не сплачував податок на доходи фізичних осіб, утриманий у джерел виплати. З огляду на статті 126, 127, 129 Податкового кодексу України відповідачем розраховано штрафну (фінансову) санкцію та пеню за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань. Крім того, зазначає, що при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, нарахування пені проводиться відповідно до пп.129.1.1 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України.

Позивач, Комунальне підприємство «Чугуїввода», не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області №7 від 09.12.2019 р. в частині нарахування пені у сумі 921 980,95 грн., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 р. у справі № 520/5071/2020 скасувати в частині відмови у скасуванні податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №7 від 09.12.2019 року в частині основного платежу в сумі 3 924 140, 47 грн., штрафу в сумі 2 972 390,35 грн. і пені в сумі 675 387, 81 грн., та ухвалити нове рішення, яким скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 09.12.2019 року за № 7.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 675 387, 81 грн., суд дійшов помилкового висновку щодо обчислення пені з підстав несвоєчсної оплати податку з доходів фізичних осіб, оскільки вся сума пені була нарахована з підстави недоплати податку (заниження грошового зобов`язання) з доходів фізичних осіб. Крім того зазначає, що за висновками акту перевірки від 18.11.2019 року № 809/20-40-33-07-07/36555336, несвоєчасна оплата податку з доходів фізичних осіб мала місце лише за податковими розрахунками за червень, липень, серпень, вересень, жовтень та частково за листопад 2016 року, відповідачем пеня за вказані періоди не нараховувалась.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації, унаслідок чого набув правового статусу юридичної особи приватного права, та знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом 36555336.

Відносно найманих працівників заявник виконує функцію податкового агента, нараховуючи та утримуючи з виплат у вигляді заробітної плати податок з доходів фізичних осіб, фіксуючи відповідні утримання у даних бухгалтерського обліку.

Відповідачем була проведена планова документальна виїзна перевірка з питання правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.07.2016р.- 30.06.2019р.

Результати проведеної перевірки оформлено актом від 18.11.2019р. №809/20-40-33-07-07/36555336, відповідно до висновків якого, станом на 01.07.2016р. заявником нараховано та утримано, але не перераховано до бюджету 1 449 924,43грн. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників. (а.с.19 т.1).

За період, що перевірявся, позивачем нараховано та утримано 4 414 105,34 грн. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників (а.с.19 т.1).

За цей же проміжок часу позивачем сплачено до бюджету 1 918 944,98грн. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників, котрі спрямовані контролюючим органом на погашення податкового боргу у хронологічній черговості виникнення у порядку п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України (а.с.19 т.1).

Станом на 30.06.2019р. розмір невиконаного позивачем податкового обов`язку з перерахування до бюджету нарахованого та утриманого податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників склав 3 945 016,58грн. (а.с.19 т.1).

На підставі висновків Акту відповідачем видано податкове повідомлення рішення від 09.12.2019 року №7 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 8493899,58грн. (основний платіж 3924140,47грн., штраф 2972390,35грн., пеня 1597368,76грн.)

Не погодившись із вказаним повідомленням-рішенням податкового органу, позивачем було подано позовну заяву.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що прийнявши податкове повідомлення-рішення від 09.12.2019 року №7 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 8 493 899,58грн., за основним платежем 3 924 141,47 грн., штраф 2 972 390,35 грн., пеню 675 387, 81 грн., на підставі пп.168.1.2 п. 168.2 ст. ст. 168, п. 176.2 ст.176, п. 127.1 ст. 127, ст. 127, статті 129 ПК України, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.

Разом з тим, зроблено висновки, що обчислення пені, на самостійно визначену контролюючим органом недоплату податку (заниження грошового зобов`язання) з доходів фізичних осіб в сумі 921 980, 95 грн., є неправомірною, а тому податкове повідомлення-рішення від 09.12.2019 року №7 в цій частині підлягає визнанню протиправним і скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Згідно із підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

За змістом підпункту 168.1.2 п.168.1 статті 168 вказаного Кодексу податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Підпунктом 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК України визначено, що якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

У силу вимог пункту 57.1 статті 57 ПК України. платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, податковий агент зобов`язаний перерахувати до бюджету утриманий податок під час виплати доходу, а якщо оподаткований дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, то податок підлягає сплаті (перерахуванню) у строки, встановлені ПК України для місячного податкового періоду.

Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 09.12.2019 року №7 заниження грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 3 924 140, 47 грн. слугували наступні висновки податкового органу.

Відповідно Акту та даних бухгалтерського обліку позивача розмір невиконаного станом 01.07.2016р. податкового обов`язку із нарахованого та утриманого, але не перерахованого до бюджету податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників, становить 1 449 924,43грн., у період 01.07.2016р.-30.06.2019р. 4 414 105,34 грн., розмір перерахованого у період 01.07.2016р.- 30.06.2019р. податку з доходів фізичних осіб 1 918 944,98грн., розмір невиконаного станом на 30.06.2019р. податкового обов`язку із нарахованого та утриманого, але не перерахованого до бюджету податку з доходів фізичних осіб становить 3 945 016,58грн.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визначення грошового зобов`язання заявника з податку на доходи фізичних осіб починаючи із звітного податкового періоду грудень 2016р., в межах строку 1095 днів.

Факт неперерахування позивачем грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 3 924 140,47грн. є доведеним і позивачем не заперечується.

У відповідності до підпункту 127.1 статті 127 ПК України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Приписи статті 127 ПК України встановлено міру відповідальності, що покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено статтею 126 Податкового кодексу України, а з кількості разів допущення таких порушень протягом певного періоду часу.

Пунктом 114.1 статті 114 Податкового кодексу України регламентовано, що граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

Відповідно до п. 102.1. ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що якщо платник податку при виплаті вже нарахованої заробітної не здійснив одночасно з такою виплатою перерахування податку до бюджету, то в такому випадку підлягає застосуванню штраф в порядку статті 127 Податкового кодексу України і розмір такого штрафу залежить кількості разів допущених таких порушень.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 22.03.2016 у справі № 813/6774/13-а.

Як свідчать матеріали справи, податкове повідомлення-рішення від 09.12.2019 року №7 прийнято на підставі вимог пункту 126.1 статті 126 та пункту 127.1 статті 127, ст. 129 ПК України.

Матеріали справи свідчать, що у спірних правовідносинах застосування штрафу було розпочато контролюючим органом з 13.12.2016р., тобто у межах строку давності у 1095 днів від дати прийняття оскарженого податкового повідомлення рішення (09.12.2019р.).

13.12.2016р. вчинення заявником податкового правопорушення - несплата (неперерахування) заявником у якості податкового агенту до бюджету 13 413,60грн. податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків-найманого працівника. Ця подія зумовила застосування штрафу у розмірі 25% суми податку, що підлягала сплаті до бюджету.

14.12.2016р. вчинення заявником податкового правопорушення - несплата (неперерахування) заявником у якості податкового агенту до бюджету 9 192,86грн. податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків-найманого працівника. Ця подія зумовила застосування штрафу у розмірі 50% суми податку, що підлягала сплаті до бюджету.

15.12.2016р. вчинення заявником податкового правопорушення - несплата (неперерахування) заявником у якості податкового агенту до бюджету 14 817,38грн. податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків-найманого працівника. Ця подія зумовила застосування штрафу у розмірі 75% суми податку, що підлягала сплаті до бюджету.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, не спростованим доводами апеляційних скарг, про те, що спірне податкове повідомлення-рішення в частині застосування штрафу в порядку пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України, за несплату (неперерахування) податків позивачем, як податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, а саме найманих працівників, є таким, що ґрунтується на нормах закону.

Стосовно застосування податковим органом пені, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання неправомірною пені з підстави недоплати податку (заниження грошового зобов`язання) з доходів фізичних осіб в сумі 921 980,95грн.

Так, відповідно до пп. 129.1.1, 129.1.2, 129.1.3, пп. 129.1 ст. 129 ПК України (в редакції з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016р. №1797-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017р.) нарахування пені розпочинається:

при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження);

при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов`язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження);

при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, - після спливу 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання».

Отже, наведеною нормою кодексу було запроваджено три процедури нарахування пені, а саме: 1) у порядку пп.129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України - за рішеннями контролюючого органу, прийнятими за результатами податкової перевірки; 2) у порядку пп.129.1.2 ст.129 Податкового кодексу України - за рішеннями контролюючого органу, прийнятими у випадках визначення податкового зобов`язання органом доходів і зборів у силу закону; 3) у порядку пп.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України - за самостійно поданими платником деклараціями.

Таким чином, редакція норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, була змінена з 01.01.2017р. і передбачала, що у кожному випадку нарахування пені розпочинається виключно після настання події узгодження грошового зобов`язання з податку (збору).

Можливість нарахування пені на недоїмку (тобто на занижене платником грошове зобов`язання) від календарної дати закінчення певного звітного податкового періоду нормами Податкового кодексу України чітко не передбачена.

Податковим кодексом України не встановлено чіткого порядку нарахування пені на занижене грошове зобов`язання платника до моменту настання події узгодження такого зобов`язання за рішенням контролюючого органу, а отже в цій частині позов задоволенню не підлягає.

У спірних правовідносинах обчислення пені було розпочато контролюючим органом з 10.12.2019р., а саме в межах строку давності у 1095 днів від дати прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення від 09.12.2019р.

Пеня обчислювалась з наступних підстав, а саме: 675 387,81грн. пені з підстави несвоєчасної оплати податку з доходів фізичних осіб, та 921 980,95грн. пені з підстави недоплати податку (заниження грошового зобов`язання) з доходів фізичних осіб.

Крім того, матеріали справи свідчать, що у самому тексті оскарженого рішення зазначено, що при обчисленні суми пені контролюючий орган керувався саме пп.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України, а не пп.129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України, яким після 01.01.2017р. визначено процедуру нарахування пені за несвоєчасну сплату самостійно узгодженого платником податків грошового зобов`язання.

При цьому, в силу п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Стосовно доводів позивача про наявність спору, з приводу спонукання до визнання податкового боргу безнадійним та зобов`язання провести списання податкового боргу у якості безнадійного, в межах справи №520/8222/2020, що безпосередньо впливає на результати розгляду даної справи, то колегія суддів зазначає наступне.

Наведене провадження по справі № 520/8222/2020, було розпочато лише 30.06.2020 р. Колегія суддів звертає увагу на те, що акт перевірки складено в листопаді 2019 року, а спірне податкове повідомлення рішення прийнято в грудні 2019 року.

Беручи до уваги, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято за результатами планової перевірки, а також враховуючи, що інших обмежень Податковим кодексом України не встановлено, відтак твердження позивача є такими, що невірно тлумачать норми права, а тому підлягають відхиленню як необґрунтовані.

Щодо посилань позивача в своїй апеляційній скарзі на те, що згідно акту перевірки від 18.11.2019 року № 809/20-40-33-07-07/36555336, несвоєчасна оплата податку з доходів фізичних осіб мала місце лише за податковими розрахунками за червень, липень, серпень, вересень, жовтень та частково за листопад 2016 року, відповідачем пеня за вказані періоди не нараховувалась, то колегія суддів зазначає, що грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб було визначено контролюючим органом, починаючи із звітного податкового періоду грудень 2016р., тобто у межах строку давності у 1095 днів.

Таким чином, правомірним є розрахунок пені, наданого податковим органом в частині 675 387, 81 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже колегія суддів, враховуючи встановлені обставини справи, приходить до висновку, що судом першої інстанції було надано належну оцінку наданим доказам, а тому не вбачає необхідності в докладному аналізі інших доводів апеляційних скарг, оскільки вони не впливають на загальний висновок у справі.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При цьому апеляційні скарги позивача та відповідача не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317 - 319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг Комунального підприємства «Чугуїввода», Головного управління ДПС у Харківській області висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційні скарги залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Харківській області, Комунального підприємства "Чугуїввода" залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року по справі № 520/5071/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді Я.М. Макаренко В.А. Калиновський

Повний текст постанови складено 04.02.2021 року