Справа № 368/875/19
Суддя: Закаблук О. В.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 368/875/19
Рішення

Іменем України

"03" червня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді - Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання - Токовенко Н.О.

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка подана представником, - адвокатом Матюшенковим Д.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, суд, -

В С Т А Н О В И В :

17.07.2019 року на адресу Кагарплицького районного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 , яка подана представником, - адвокатом Матюшенковим Д.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, в прохальній частині якої позивач просить суд винести рішення, на підставі якого:

1. Прийняти адміністративний позов до розгляду.

2. Відповідно до ч. 5 ст. 288 КУпАП та п.9 ч.і ст.5 ЗУ "Про судовий збір" звільнити Позивача від сплати судового збору.

3. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 070925 від 10.07.2019р.- визнати протиправною та скасувати.

4. Провадження по адміністративній справі - закрити, відповідно до п. і ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю в діях Позивача складу адміністративного правопорушення.

17.07.2019 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 15 - 1 ЦПК України для слухання даного адміністративного провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

06.11.2019 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст. 171, 179 КАС України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 15 год. 00 хв. 10.12.2019 року.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2019 року, позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, вважав за необхідне провести підготовче судове засідання без участі відповідача, так як він повідомлений був судом належним чином про день, час та місце слухання справи, по результатах проведення підготовчого судового засідання вважав за можливе призначити справу до основного судового розгляду.

Інших заяв та клопотань не заявляв.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2019 року, представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Матюшенков Д.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважав за необхідне провести підготовче судове засідання без участі відповідача, так як він повідомлений був судом належним чином про день, час та місце слухання справи, по результатах проведення підготовчого судового засідання вважав за можливе призначити справу до основного судового розгляду.

Інших заяв та клопотань не заявляв.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 10.12.2019 року, відповідач, - поліцейський Києво - Святошинського ВП ГУ НП в Київській області сержант поліції Пшец Олександр Юрійович не з`явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (копія позовної заяви з додатками), не надіслав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутність.

Відповідно, з огляду на вищевказані обставини, судом визнано неявку відповідача в підготовче судове засідання, яке відбулося 10.12.2019 року, - визнано неповажною, та, відповідно, такою, яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.

10.12.2019 року Кагарлицьким районним судом проведено підготовче судове засідання, по результатам якого судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 КАС України винесено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання, та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год. 00 хв. 08.01.2020 року.

08.01.2020 року слухання справи було знято з розгляду в зв`язку з перебуванням горловуючого судді у відпустці.

Призначено наступне судове засідання на 09 год. 00 хв. 20.02.2020 року.

20.02.2020 року слухання справи відкладено на 09 год. 00 хв. 10.03.2020 року в зв`язку з витребуванням інформації від ГУ НП в Київській області.

10.03.2020 року слухання справи відкладено на 08.04.2020 року в зв`язку з неявкою сторін процесу.

08.04.2020 року слухання справи відкладено на 03.06.2020 року в зв`язку з неявкою сторін процесу.

В судове засідання, яке відбулося 03.06.2020 року, позивач ОСОБА_1 та його представник, - адвокат Матюшенков Д.В., - не з`явилися, проте, на адресу суду надійшла письмова заява представника позивача, в якій він просить суд слухати справу без його участі, а також участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання, яке відбулося 03.06.2020 року, відповідач, - поліцейський Києво - Святошинського ВП ГУ НП в Київській області сержант поліції Пшец Олександр Юрійович не з`явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, не надіслав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутність.

Відповідно, з огляду на вищевказані обставини, судом визнано неявку відповідача в судове засідання, яке відбулося 03.06.2020 року, - визнано неповажною, та, відповідно, такою, яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви, - задовольнити, шляхом винесення рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

10.07.2019р. відносно ОСОБА_1 (далі - Позивач), поліцейським Києво - Святошинського ВП ГУ НП в Київській області сержантом поліції Пшец Олександром Юрійовичем (далі - Відповідач), була складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 070925 (далі - Постанова).

Відповідно до даної Постанови, Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі чл стл2б КУпАП, та накладено штраф у розмірі 425 грн. 00 коп.

Як вбачається зі змісту постанови, Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що останній керуючи автомобілем марки «Skoda», моделі «Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Обухів по вул. Жовтнева, не мав при собі поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Поліс).

Проте, суд вважає вказану Постанову незаконною, оскільки остання винесена всупереч вимог чинного законодавства, виходячи з наступного:

За приписами частин і, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Однак при винесенні оскаржуваної Постанови, цього додержано не було.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути обєктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Суд вважає, що автомобіль, яким керував позивач, - був безпідставно зупинений відповідачем, без підстиав для зупинення, які чітко передбачені ч. 1 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію".

Диспозиція ч. 1 ст. 126 КУпАП визначає склад адміністративного правопорушення, яке полягає у керуванні транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Відповідно до п. 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзвязку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон);

в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків та (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий уповноваженим органом МВС, а у разі встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах - дозвіл, виданий уповноваженим підрозділом Національної поліції;

г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил;

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення);

д) у разі встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака водій з інвалідністю - документ, що підтверджує інвалідність водія або пасажира (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозлять пасажирів з явними ознаками інвалідності).

Згідно з п. 2.4 ПДР України на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

В той же час, згідно з п. 21.2 статті 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Оскільки, в ході розгляду справи, стосовно Позивача не виносилася постанова про порушення ним правил дорожнього руху, слід дійти висновку про неправомірність вимоги Відповідача про пред`явлення полісу обов`язкового страхування цивільно-правових відносин власників наземних транспортних засобів на автомобіль.

Відповідна позиція викладена в постанові Верховного суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17 (№К/9901/15541/18).

Крім того, на вимогу Відповідача, Позивач надав копію Полісу, що не заборонено чинним законодавством, так як п.п. ґ п.2.1 ПДР вказує на те, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що автомобіль марки «Skoda», моделі «Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , перебуває на обліку Головного управління Національної поліції України в Київській області та зареєстрований в установленому Законом порядку, що підтверджується довідкою № 422/109/05/2019, яка видана 20.12.2019 року ГУ НП в Київській області.

Відповідно, як вбачається із вищевказаної довідки, власником автомобіля, яким керував позивач, - є ГУ НП в Київській області, та даний автомобіль зареєстрований в установленому законом порядку.

Окрім того, вищевказаний автомобіль був застрахований в установленому Законом порядку, що підтверджується належним чином завіреною копією ПОЛІС № 3284795 від 07.05.2019, строк дії полісу, - до 06.05.2020 року.

Відповідно, на момент зупинки автомобіля, яким керував позивач, - автомобіль був застрахований в установленому Законом порядку, оригінал страхового полісу знаходився у власника, - ГУ НП в Київській області, а в позивача для пред`явлення знаходилася належним чином завірена копія такого полісу, так як позивач не є власником даного автомобіля, а власником є ГУ НП в Київській області, а тому складання постанови у відношенні позивача відповідачем є незаконною.

Додатково суд наголошує на тій обставині, що вищевказаним транспортним засобом позивач керував законно, так як в матеріалах справи міститься належним чином завірений Наказ № 15 від 03.01.2019 року по Кагарлицькому ВП ГУ НП в Київській області «Про закріплення транспортних засобів за особовим складом Кагарлицького ВП», згідно з яким легковий автомобіль марки «Skoda», моделі «Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 закріплений начальником СРПП № 4, капітаном поліції Манукяном Акопом Григоровичем.

Відповідно, суд вважає, що відповідач виніс постанову про притягнення до адміністративної відповідальності позивача незаконно також з наступних підстав.

Так, згідно ст. 278 КУпАП - орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання:

- чи належить до його компетенції розгляд даної справи;

- чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення;

- чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду;

- чи витребувано необхідні додаткові матеріали;

- чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до ст. 279 КУпАП розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Разом з тим, Відповідачем не виконані вимоги ст. 278, 279 КУпАП, а саме: будь-якої підготовки до розгляду справи не було, також не було оголошено посадової особи, яка розглядає справу, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, не були вирішені клопотання, не були досліджені докази, не було надано право скористатися правовою допомогою адвоката. Тобто Відповідачем не було надано можливості скористатися своїми правами у повному обсязі. Також з оскаржуваної постанови не зазначено обставин того, що Відповідач роз`яснив Позивачу права.

Відповідно, суд вважає вищевказану постанову незаконною, яка винесена з істотним порушенням вимог Конституції України, норм КУпАП, які регулюють порядок притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності, та така постанова підлягає скасуванню в судовому порядку.

Суд, з огляду на матеріали справи вважає, що в даному випадку не те що не доведено наявність в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, а й взагалі не доведено саму подію адміністративного правопорушення.

Суд зазначає, що згідно норм чинного КАС України обов`язок спростування доказів позивача ОСОБА_1 цілком та повністю лежить на юридичній відповідальності відповідача, - поліцейського Києво - Святошинського ВП ГУ НП в Київській області сержанта поліції Пшец Олександра Юрійовича, проте, - це відповідачем зроблено не було, адже відповідач не з`ялявся в судові засідання, не надсилав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про необхідності надання йому додаткового строку для подачі заперечень проти позову.

Такий обов`язок покладено на відповідача згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, - відповідач по справі, - порушив зокрема, серед іншого, - норми чинного КУпАП щодо порядку складання (оформлення) матеріалів про адміністративне правопорушення, та винесення постанови по результатам розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Стаття 8 КУпАП передбачає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративне правопорушення ведеться на підставі закону, шо діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Згідно частини 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як зазначалося вище, в даній адміністративній справі взагалі не доведено події адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 126 КУпАП, а не те наявності складу такого адміністративного правопорушення в діях позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до частини п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.

Відповідно до пункту 1.1. ПДР ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, а також у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання (пункти 3 та 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію»).

Стаття 35 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає випадки в яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби. До них відноситься, зокрема якщо водій порушив ПДР.

Статтею 217 КУпАП передбачено, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.

У відповідності до пункту 5 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, передбачені ч. 1 ст. 121 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У цьому випадку уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 нього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Суд зазначає, що в даному випадку відповідачем порушено вимоги ст. 258 КУпАП, так як факт вчинення адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 126 КУпАП, - оспорювався позивачем, позивачем надавалася копія страхового полісу під час складання постанови відповідачем, що, звісно, - зобов`язувало відповідача скласти протокол про адміністративне правопорушення, проте, - це відповідачем зроблено не було, що є порушенням ч. 5 ст. 258 КУпАП, та є однією із підстав для скасування винесеної відповідачем постанови.

Порядок розгляду адміністративної справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (складання інспектором Державтоінспекції протоколу про правопорушення, розгляд адміністративної справи на підставі цього протоколу уповноваженим органом - Управлінням Державтоінспекції та за результатами її розгляду винесення постанови цим органом) був змінений з урахуванням положень Закону України «Про Національну поліцію» та внесенням змін до КУпАП.

Тобто, на теперішній час, згідно з положеннями КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху інспектором патрульної поліції не складається, саме інспектор (працівник органу і підрозділу Національної поліції, який має спеціальне звання), а не Управління патрульної поліції, уповноважений розглядати адміністративну справу та за результатами її розгляду виносити постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином інспектор патрульної поліції, який уповноважений виносити постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, на місці вчинення адміністративного правопорушення, зокрема, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, має право здійснювати розгляд адміністративної справи, де було вчинено таке адміністративне правопорушення та на місці де він несе службу в той час.

Відтак підготовка та розгляд справи про адміністративне правопорушення у відповідності до статті 276 КУпАП здійснена Відповідачем за місцем його перебування та виконанням ним посадових обов`язків, який в даному випадку був уповноважений розглядати вказану адміністративну справу на місці здійснення адміністративного правопорушення, а не за місцем розташування органу, в якому він працює, проте, все одно в зв`язку з незгодою позивача з вчиненням ним адміністративного правопорушення відповідачу необхідно було скласти протокол, на підставі якого виносити постанову у справі про адміністративнеправопорушення.

Наведені твердження також узгоджуються з висновками судів апеляційної та касаційної інстанції, які були викладені у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі № 753/17124/16 та ухвалах Вищого адміністративного суду України від 28.12.2016 у справі № К/800/36352/16 та від 11.07.2017 у справі № 760/11627/16-а.

Відповідно до частини 2 статті 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Згідно з положеннями статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які перелічені в ст. 251 КУпАП на доведеності вини позивача ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, що є також однією із підстав для скасування постанови, та, відповідно, - задоволення даного позову.

Відповідно до статті 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, Іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Стаття 278 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно положень статті 279 КУпАП розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу.

Проте, відповідачем було допущено наступні істотні порушення, які є підставою для скасування оспорюваної постанови.

Так, згідно ст. 59 Конституції:

Кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Отже, що стосується положень ст. 59 Конституції України, то слід зазначити, що правовий захист людини й громадянина становить важливу частину функціонування та розвитку правової системи будь-якої сучасної демократичної, правової і соціальної держави й водночас є однією з найважливіших гарантій конституційно-правового статусу людини. Як один з предметів регулювання сучасного конституційного права України, він має складну структуру і включає кілька елементів, одним з яких є правова (юридична) допомога.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тощо. На власне доктринальному рівні, інститут правової допомоги постає одночасно і як невід`ємне право людини і громадянина, що органічно входить до загальної системи прав людини (у такому разі йдеться про право на правову допомогу), і як гарантія конституційно-правового статусу людини і громадянина.

На доктринальному рівні конституційно-правові гарантії прав і свобод людини й громадянина прийнято характеризувати як систему умов і засобів, юридичних механізмів забезпечення належної реалізації визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини й громадянина або ж як «систему визначених Конституцією та законами України способів і юридичних механізмів забезпечення належної реалізації громадянських, політичних, економічних, соціальних, культурних і інших, закріплених у Основному Законі прав і свобод людини». Тобто за своїм характером зазначені гарантії є юридичними нормами, які дають можливість реалізувати права та свободи людини й громадянина в житті.

Водночас, - це умови, які зобов`язана створити держава для реалізації конституційних прав і свобод громадян, система заходів, спрямована на реалізацію відповідних прав і свобод.

В Конституції України закріплено не лише основні права та свободи людини й громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод (ч. 2 ст. 22), неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану (ст. 64), забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (ч. З ст. 8, частини 2 і 5 ст. 55).

Як було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року, важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини й громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті ч. 1 цієї статті «кожен має право на правову допомогу», поняття «кожен» охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 21, частини 1, 2 ст. 24 Конституції України). Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини й громадянина і в цьому полягає його соціальна значущість. Серед функцій такого права в суспільстві слід окремо зазначити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й насамперед спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини й громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

У згаданому Рішенні Конституційний Суд України чітко зазначив, шо гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки шодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом сг. 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу в жодному випадку не може бути обмежене.

Відповідно до Основного Закону України положення «кожен має право на правову допомогу» (ч. 1 ст. 59) є нормою прямої дії (ч. 3 ст. 8), і навіть за умови, якшо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Таким чином, право на правову допомогу має подвійну природу, яка відображає його зміст і конституційне призначення. З одного боку, це одне з фундаментальних прав людини, яке кожна особа отримує як учасник і суб`єкт правовідносин, у які вона вступає у своєму суспільному житті, з другого - це одна з ключових конституційних гарантій прав і свобод людини, а також її конституційно-правового статусу, що дозволяє забезпечувати та реалізовувати визначені Конституцією України права й свободи людини й громадянина.

З огляду на свою теоретичну і практичну значущість, як одне з фундаментальних прав людини і одночасно як гарантія конституційно-правового статусу людини і громадянина, право на правову допомогу набуло свого відображення в чинному міжнародному праві.

Зокрема, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p., передбачає право кожного обвинуваченого захищати себе особисто або використовувати правову допомогу захисника, вибраного ним на власний розсуд (ст. 6). У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 p., ратифікованому Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19 жовтня 1973 p., зазначено, що держава повинна гарантувати кожному, чиї права і свободи порушено, ефективний засіб правового захисту, і таке право повинне встановлюватись судовим або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави (ст. 2), та гарантувати можливість вільного вибору обвинуваченим захисника (п. 3 ст. 14). Основні принципи, що стосуються ролі юристів, прийняті восьмим Конгресом ООН з питань попередження злочинності і поводження з правопорушниками 27 серпня - 7 вересня 1990 p., передбачають, що кожна людина має право звернутися до будь-якого юриста за допомогою для захисту й відстоювання своїх прав та захисту їх на всіх стадіях кримінального судочинства (принцип 1 ); жодний суд чи адміністративний орган, в якому визнається право на адвоката, не відмовляється визнавати права юриста відстоювати в суді інтереси свого клієнта, за винятком тих випадків, коли юристу було відмовлено в праві виконувати свої професійні обов`язки відповідно до національного права і практики та цих принципів (принцип 19). Таким чином, наведені міжнародно- правові акти передбачають невід`ємне право людини захищати себе особисто або через вільно вибраного на власний розсуд захисника з-поміж юристів, які можуть надати ефективний правовий захист. Ці положення міжнародно-правових актів щодо права фізичної особи на захист від обвинувачення відтворені в положеннях ч. 1 ст. 59 Конституції України, які закріплюють право кожної фізичної особи на правову допомогу і право вільного вибору захисника з метою захисту від обвинувачення.

Як було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України, статті 44 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 268, 271 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про право вільного вибору захисника) № 13-рп/2000 від 16 листопада 2000 р., з метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини та громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно, суд вважає, що порушення Конституційного права ОСОБА_1 на захист, який йому гарантовано ст. 69 Конституції України, та ст. 268 КУпАП, - в сукупністю з іншими порушеннями, які вказані судом вище, - є достатньою підставою для скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України:

- за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положенням «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженою наказом МВС України №1395 від 07.11.2016 року, ч. 1 ст. 126 КУпАП, ст.ст. 245, 283, 284, 285, 286, 289 КУпАП, п. 2 ч. 1 ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 , яка подана представником, - адвокатом Матюшенковим Д.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, - задовольнити.

Визнати дії поліцейського Києво - Святошинського ВП ГУ НП в Київській області сержанта поліції Пшец Олександра Юрійовича щодо складання та винесення постанови серії ДПО18 № 070925 від 10.07.2019 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, яку було винесено у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Абастумані Адигенського району, Грузія, громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13 січня 2003 року Баглійським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , - неправомірними.

Визнати постанову серії ДПО18 № 070925 від 10.07.2019 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, яку було винесено у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Абастумані Адигенського району, Грузія, громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 13 січня 2003 року Баглійським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка складена та винесена суб`єктом владних повноважень, - поліцейським Києво - Святошинського ВП ГУ НП в Київській області сержантом поліції Пшец Олександром Юрійовичем, - незаконною, та її скасувати, а провадження по адміністративній справі закрити на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.

Згідно ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Згідно ст. 297 КАС України апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5 Розділу VII Перехідні Положення апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Шостого Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками процесу, які не були під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Закаблук