Справа № 520/11888/2020
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 р.Справа № 520/11888/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 року (суддя Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 30.10.2020) по справі № 520/11888/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення, наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту відповідач-1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту відповідач-2, ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просить суд :

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №103-20 від 09.06.2020;

- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 по справі № 520/11888/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ, 01001, ) та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про скасування рішення, наказу - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 по справі № 520/11888/2020 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення Державної міграційної служби України №103-20 від 09.06.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС, є протиправними та підлягають скасуванню. Наголошує, що інформація по країні походження слугує підтвердженням власного досвіду переслідувань позивача та загрози його життю в Афганістані, адже позивач був жертвою переслідувань через відмову від співпраці з угрупуванням «Талібан» в минулому, що підтверджено матеріалами справи. Вказує, що відповідачами не було використано актуальну та точну інформацію про країну походження, а тому останні дійшли хибного висновку щодо очевидної необґрунтованості заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача-1 у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з наведених підстав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 по справі № 520/11888/2020 залишити без змін. Оскаржувані рішення та наказ вважає обґрунтованими та законними.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Афганістану, 10.02.2020 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

03.03.2020 ОСОБА_1 отримав повідомлення № 14 від 28.02.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що прийнято на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020, в якому зазначено про очевидну необґрунтованість заяви та відсутність умов, зазначених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погодився з таким рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та 06.03.2020 направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути його заяву, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти рішення по суті мого звернення.

01.09.2020 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №68 від 24.06.2020, в якому зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення №103-20 від 09.06.2020 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятими наказом та рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом про скасування рішення, наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України №103-20 від 09.06.2020 та наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою для прийняття спірних рішення Державної міграційної служби України №103-20 від 09.06.2020 та наказу Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність, на думку міграційних органів, умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Колегія суддів зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст. 5 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Водночас, згідно з ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Під час судового розгляду справи колегією суддів встановлено, що наказом Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою, бо відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегією суддів під час судового розгляду справи встановлено, що заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки має обґрунтовані побоювання вважати, що там його можуть переслідувати та загрожувати його життю представники руху «Талібан», оскільки позивач вже був жертвою таких переслідувань через відмову від співпраці з «Талібаном» в минулому, що підтверджується документальними доказами (посвідченням та візитною карткою), фотокартками, наданими до матеріалів справи, а також інформацією про країну походження.

Як вбачається з пояснень позивача, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Лагман, район Карган, село Гарбах, де проживав більшу частину свого життя, та працював у магазині будівельних матеріалів. Його родина мала ще два магазини у містах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У вихідні дні позивач їздив до Лагману. Будівельні матеріали магазинів закуповували американці, воєнне міністерство та міністерство внутрішніх справ. Через це, починаючи з серпня-вересня 2017 року «Талібан» вимагали від сім`ї позивача гроші та погрожували фізичною розправою. Родина була змушена переховуватися у місті Кабул. Попри те, «Талібан» продовжував розшукувати родину позивача, дзвонили йому та його родичам із погрозами. Також, «Талібан» вимагав, щоб ОСОБА_1 приєднався до їх терористичного руху. Після відмови, 15.01.2018 «Талібан» підкинув вибухівку до будинку позивача у місті Кабул, в результаті чого мати позивача загинула, а останній отримав серйозні поранення, через що проходив тривале лікування в Індії. Після повернення до Афганістану у лютому 2018 року «Талібан» продовжив переслідувати та погрожувати позивачу та його родині протягом 2019 року. Батько позивача був змушений продати бізнес, аби допомогти ОСОБА_1 втекти з Афганістану. 01.02.2020 ОСОБА_1 прибув до України аби врятувати своє життя.

Про вказані обставини позивач повідомляв відповідачу і під час проведених співбесід, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії протоколів співбесід, з яких вбачається, що на підставу звернення до відповідача із заявою позивач вказує на існування загрози його життю зі сторони угрупування "Талібан".

З наявної в матеріалах справи копії висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.02.2020 у справі №2020КН0020 вбачається, що за результатами проведеного аналізу матеріалів справи, пояснень заявника щодо його поранень, виявлено явну розбіжність між описаними заявником травмами і відсутністю фактичних наслідків на тілі заявника, що вказує на постановочний характер наданих заявником фотографій, та неправдивість інформації, яку заявник надав свідомо, намагаючись таким шляхом легалізувати своє перебування на території України.

Однак, колегія суддів зауважує, що відповідачем не було проведено жодних експертиз на підтвердження факту реальності отриманих позивачем травм та поранень (наданих позивачем фотокарток чи характеру отриманих ним травм). Як зазначено позивачем, на тілі та обличчі останнього присутні очевидні сліди травм, однак відповідачем не взято до уваги зазначене.

Як вбачається з матеріалів справи, посадова особа Головного управління ДМС України в Харківській області дійшла висновку, що у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до п.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту" вважала б за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою та носить характер зловживання.

Судовим розглядом встановлено, що позивач після отримання повідомлення про прийняття Головним управлінням ДМС України в Харківській області наказу від 28.02.2020 №80 звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на зазначене рішення.

Державною міграційною службою України прийнято рішення від 09.06.2020 про відхилення скарги позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства затверджено висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.06.2020 № 2020 КН0020, з якого вбачається, що територіальним органом ДМС України, де розглядалася заява ОСОБА_1 , було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про цю особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), від 30.08.2018, «после вывода в 2014 г. международных вооруженных сил из ОСОБА_4 наблюдается постоянное ухудшение ситуации в сфере безопасности и активизация вооруженного конфликта в стране. По сообщениям, движение « ІНФОРМАЦІЯ_2 » продолжает наступательные действия с целью получения контроля над более значительным числом районов, а «Исламское государство», как сообщается, все сильнее демонстрирует способность расширить географию своей деятельности, что еще больше дестабилизирует ситуацию в сфере безопасности. Конфликт по-прежнему охватывает все регионы страны. После принятия правительством решения о защите центров сосредоточения населения и стратегических сельских районов вооруженные столкновения между АПЭ и силами афганского правительства активизировались.

… В связи с вышеизложенным УВКБ ООН считает, что, в зависимости от обстоятельств в каждом отдельном случае, мужчины боеспособного возраста и дети, проживающие в районах, находящихся под фактическим контролем АПЭ, или в районах, где ведется борьба за власть между проправительственными силами, АПЭ и (или) вооруженными группами, связанными с ИГИЛ, могут нуждаться в международной защите в силу вполне обоснованных опасений стать жертвами преследования со стороны государственных ши негосударственных субъектов по причине своей принадлежности к определенной социальной группе или по другим соответствующим основаниям, указанным в Конвенции, в сочетании с общей неспособностью государства обеспечить защиту от такого преследования в ситуации, когда преследователями выступают АПЭ.

Мужчины боеспособного возраста и дети, сопротивляющиеся принудительной вербовке государственными или негосударственными субъектами, также могут нуждаться в международной защите в силу вполне обоснованных опасений стать жертвами преследования по причине своих политических убеждений (в том числе приписываемых) или по другим соответствующим основаниям.»

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Згідно з приписами ч.3 ст. 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

У Доповіді Європейського офісу з питань надання притулку (EASO) «Афганістан: Ситуація в сфері безпеки, Інформація про країну походження, звіт, червень 2019, https://www.refworld.org.nl/docid/5fD864b97.html, зазначено, що «После вывода в 2014 году международных войск « ОСОБА_5 » быстро распространил свое присутствие по всей территории страны. В докладе Генерального секретаря ООН от августа 2017 года отмечено, что тот факт, что движение « ОСОБА_5 » могло контролировать большие части страны, а также появление Исламского государства Ирака и Леванта - провинция ОСОБА_6 (ИГВХ) привнесли в ситуацию «новый опасный аспект». По данным МООНСА, в 2018 году интенсивность боевых действий возросла, особенно на востоке, юго-востоке и в некоторых регионах на юге страны. «Талибан» «захватил территории малонаселенных регионов, а также продвинул свои позиции в тех регионах, в которых годами не было боевых действий». Организация « ОСОБА_7 » отметила, что хотя «Талибан» заявляет о том, что осуществляет нападения исключительно на объекты правительства и иностранных вооруженных сил, в результате неизбирателъного применения силы со стороны этого движения были убиты и ранены сотни гражданских лиц.»

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Головним управлінням ДМС України в Харківській області, з висновком якого погодилась і Державна міграційна служба України, під час прийняття оскаржуваного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано належним чином оцінку військовій, соціально-економічній та гуманітарній ситуаціям у країні його походження.

Крім того, колегія суддів щодо посилань представника відповідача-1 на наявні в протоколах співбесід розбіжності у наданих позивачем відповідях на питання, зазначає, що згідно частин 3, 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Тобто, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що Головним управлінням ДМС України в Харківській області, з висновком якого погодилась і Державна міграційна служба України, не проаналізовано належним чином вказані вище джерела інформації, не досліджено інформацію по країні походження позивача, не з`ясовано в повній мірі характер об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування, враховуючи обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

З урахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України №103-20 від 09.06.2020 та наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 80 від 28.02.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято без належного з`ясування усіх обставин та дослідження матеріалів заяви позивача, а отже вказані рішення підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 245 КАС України у поєднанні із ч.2 ст. 9 КАС України, колегія суддів до висновку про те, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 року по справі № 520/11888/2020 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу - задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.02.2020 №80 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді В.Б. Русанова Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 04.02.2021 року