Справа № 320/4815/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4815/20 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 по 05.03.2020 включно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 по 05.03.2020 включно в розмірі 160 272,86 грн. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Позов мотивовано протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки належних позивачу виплат при звільненні по день фактичного розрахунку - 05 березня 2020 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 по 05.03.2020 включно; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 по 05.03.2020 включно в розмірі 69 959,61 грн., з необхідністю утримання із вказаної суми при виплаті позивачу податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.

Позивачем подано до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 21 вересня 2020 року в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що чинним законодавством чітко встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На думку апелянта існує лише одна підстава для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме: якщо спір вирішено на користь працівника частково. Проте, у даному випадку згідно судових рішень задоволено позовні вимоги про стягнення індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у повному обсязі, тому судом першої інстанції оскаржуваним рішенням від 21 вересня 2020 року безпідставно зменшено суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Військовою частиною НОМЕР_1 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач висловлює незгоду з ухваленим рішенням в цілому, вважає його таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначається також, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не є частиною грошового забезпечення, не є винагородою за виконану роботу, у зв`язку з чим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 117 КЗпП України.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 09 грудня 2020 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 також подано апеляційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року, у якій відповідач зазначає, що спір стосовно розміру належних працівникові для виплати сум і спір щодо права працівника на виплату йому певних сум не є тотожними, оскільки у першому випадку право працівника на певну категорію виплати (надбавка, компенсація, допомога) не оспорюється, а спірним є лише питання розміру такої виплати , в другому ж випадку спірним є питання чи має право особа взагалі на певну виплату, а розмір такої зазвичай не є спірним, оскільки має нарахування цієї виплати взагалі ще не здійснювалося.

Як зазначає військова частина НОМЕР_1 , у законодавстві, що регулює питання своєчасного розрахунку з військовослужбовцями, зазначені дії вчиняються не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання особі, яка звільняється з військової служби, права на отримання грошового забезпечення до дня проведення з нею усіх розрахунків.

При цьому судом першої інстанції не встановлено факту виключення позивача без його згоди зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Посилаючись на такі та інші обставини, військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року поновлено Військовій частині НОМЕР_2 строк звернення до суду з апеляційною скаргою, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 25 січня 2021 року. Одночасно, продовжено строк розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії на строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 12.01.2015.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.05.2019 №105, позивача виключено з 17.05.2019 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у справі №560/3738/19 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Згідно банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , 24.02.2020 зараховано 4 435,68 грн. з призначенням «Безготівкове поповнення, Військова частина А3. Коментар до платежу: Rishennia №560/3738/19».

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №560/3880/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 17.05.2019, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 по 2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 17.05.2019.

Згідно банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , 05.03.2020 зараховано 65 518,36 грн. з призначенням «Зарплата, ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА А3. Коментар до платежу: Rishennia sudu».

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі по тексту - Положення), яким визначено порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та врегульовано питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання (абзац перший).

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац третій).

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.05.2019 №105, позивача виключено з 17.05.2019 зі списків особового складу, всіх видів забезпечення, втім, остаточний розрахунок військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем проведено 05.03.2020.

Зазначені обставини сторонами визнаються та не заперечуються.

Водночас, позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 без проведення остаточного розрахунку, а саме: без виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393, Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб, визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. При цьому такі питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами частини другої статті 116 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальності за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, застосуванню підлягають положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Заперечення відповідача з цього приводу та його аргументи стосовно того, що компенсація за невикористану частину додаткової відпустки не входить до складу грошової винагороди, тому зазначені положення трудового законодавства не підлягають застосуванню є необґрунтованими, оскільки зазначена компенсація має бути виплачена особі, що звільняється зі служби у день звільнення, або на наступний день після звільнення.

Водночас, аналізуючи вищезгадані норми Кодексу законів про працю України, Верховний Суд у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не було сплачено всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Стосовно незгоди ОСОБА_1 з висновками суду першої інстанції щодо застосування принципу співмірності та справедливості під час вирішення питання щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у своїй постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідного обов`язку роботодавця, відтак, відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, не проведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений статтею 116 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як встановлено судом першої інстанції, строк затримки розрахунку з позивачем при звільненні з 17.05.2019 по 05.03.2020 складає 293 дні.

При розмірі невчасно виплаченої індексації в сумі 4435,68 грн., та компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 65518,36 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку складає 244 098,30 грн. (293 дні * 833,10 грн.), що троєкратно перевищує розмір невчасно виплачених сум (69 954,04 грн.).

Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16 зазначено, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічну правову позицію щодо застосування принципу співмірності викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні зазначених питань повинен існувати розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16).

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи це питання як виключну правову проблему і за можливості відступу від правової позиції ВСУ, зробила такий висновок.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 сформовано правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Судом першої інстанції у даній справі №320/4815/20 обраховано істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, яка складає: 65518,36 грн. (частка компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) + 4435,68 грн. (частка індексації) = 69954,04 грн. / 244098,30 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 17.05.2019 по 05.03.2020 (293 дні)) х 100 = 28,66 %.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 28,66 % становить: 833,10 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 28,66 % = 238,77 грн. х 293 (днів затримки розрахунку) = 69 959,61 грн.

Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано принципи справедливості, пропорційності та співмірності, згідно яких середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 69 959,61 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та виправданого висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, та, відповідно, правомірно задовольнив позовні вимоги частково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу, надано оцінку кожному доводу позивача та відповідача, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення, внесення змін до рішення суду першої інстанції від 21 вересня 2020 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко