Справа № 240/12510/20
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Житомир справа № 240/12510/20

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

4 серпня 2020 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо нарахування та виплати судді Любарського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до дня прийняття судом рішення у справі із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн згідно частини 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Любарського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, а саме - 63060,00 грн надбавки за вислугу років 20% від посадового окладу - 12612,00 грн, за період з 18 квітня 2020 року до дня прийняття судом рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він працює на посаді судді Любарського районного суду Житомирської області. У відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до 17 квітня 2020 року йому нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 1 січня 2020 року, а саме - 75672,00 грн, надбавки за вислугу років 20% від посадового окладу - 12612,00 грн. З 18 квітня 2020 року до дня звернення до суду розмір належної йому суддівської винагороди за період роботи нараховувався та виплачувався відповідачем не у повному обсязі, з посиланням на обмеження запроваджені статтею 29 Закону України «Про державний бюджет 2020 року». Зазначені дії відповідача позивач вважає неправомірними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

27 серпня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.31-34). Відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначає, що відповідно до частин 1 та 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене в частині 1 цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення також зокрема і суддям.

Таким чином, як зазначив відповідач, ТУ ДСА України в Житомирській області, як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ).

31 серпня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області від 27 серпня 2020 року про зупинення провадження у справі №240/12510/20 до прийняття Конституційним Судом України рішення за конституційним поданням Верховного Суду від 29 травня 2020 року, оскільки на час вирішення клопотання рішення вже було прийняте Конституційним Судом України.

15 та 22 вересня 2020 року на адресу суду від позивача надійшли клопотання про розгляд справи у найкоротші строки вх. №35237/20 та вх. №36837/20 (а.с. 63-64, 65-66).

Відповідно до довідки у справі від 2 жовтня 2020 року згідно з наказом Житомирського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року №02-83-в суддя Гурін Д.М. у період з 21 вересня 2020 року до 9 жовтня 2020 року перебував у щорічній відпустці.

6 жовтня 2020 року та 8 жовтня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог та про розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с. 70-73, 75-78).

15 жовтня 2020 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду задоволено клопотання позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18 листопада 2020 року на 11:00.

22 та 23 жовтня 2020 року позивачем на адресу суду надіслано заяву про уточнення позовних вимог та проведення підготовчого судового засідання без участі позивача (а.с.84-85, 90-92).

Відповідно до довідки у справі 18 листопада 2020 року фіксація розгляду справи не здійснювалась у зв`язку з неявкою сторін. Наступне підготовче засідання призначено на 16 грудня 2020 року на 11:00 (а.с.99).

18 листопада 2020 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду прийнято до розгляду заяви ОСОБА_1 про зменшення та уточнення позовних вимог від 8 жовтня 2020 року вх. №40365/20 та від 21 жовтня 2020 року вх. №43337/20.

Ухвалено розглядати адміністративну справу у межах позовних вимог, визначених заявами ОСОБА_1 про зменшення та уточнення позовних вимог від 8 жовтня 2020 року вх. №40365/20 та від 21 жовтня 2020 року вх. №43337/20, а саме:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо нарахування та виплати судді Любарського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн згідно частини 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Любарського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, а саме - 63060,00 грн, надбавки за вислугу років 20% від посадового окладу - 12612,00 грн, за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

Відкладено підготовче засідання в адміністративній справі №240/12510/20 на 16 грудня 2020 року на 11:00 та призначено його проведення у приміщенні Житомирського окружного адміністративного суду, розташованому за адресою: м.Житомир, вул.Мала Бердичівська, 17, зал судових засідань №2.

Встановлено учасникам справи строки для подання відзиву на уточнену позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень на відзив, пояснень на уточнену позовну заяву.

23 та 30 листопада 2020 року позивачем надіслано на адресу суду заяву про проведення підготовчого засідання без участі позивача (а.с.104-106).

3 грудня 2020 року відповідачем надіслано на адресу суду відзив на уточнені позовні заяви. Відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначає, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Житомирській області як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення та не є підставою для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року (а.с.109-112).

Відповідно до довідки у справі 16 грудня 2020 року фіксація розгляду справи не здійснювалась у зв`язку з неявкою сторін (а.с.120).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 січня 2021 року о 14:00 (а.с.121-122).

29 грудня 2020 року на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення та додаткове обґрунтування позову (а.с.124-127).

31 грудня 2020 року та 6 січня 2021 року від позивача надійшли заяви про проведення судового засідання без участі позивача (а.с.130-132).

Відповідно до довідки у справі 20 січня 2021 року справа в судовому засіданні не розгадалась у зв`язку із перебуванням судді Гуріна Д.М. у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 29 січня 2021 року на 11:00 (а.с.135).

20 січня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі вх. №2753/21.

У судове засідання 29 січня 2021 року позивач не прибув, проте неодноразово надсилав заяви про розгляд справи без його участі.

У судове засідання 29 січня 2021 року представник відповідача та третьої особи не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, про причини свого неприбуття до суду не повідомили.

Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що позивач неодноразово подавав клопотання про розгляд справи без його часті та неприбуття до суду решти учасників справи, у судовому засіданні суд ухвалою, постановленою у порядку статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України без виходу до нарадчої кімнати, вирішив подальший розгляд справи продовжити у порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) учасників справи.

Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд надає наступну оцінку аргументам учасників справи та наводить зроблені висновки за результатами розгляду справи з їх правовим обґрунтуванням.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» від 17 січня 2014 року №13/2014 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Любарського районного суду Житомирської області строком на п`ять років (а.с.14-15).

Наказом голови Любарського районного суду Житомирської області від 6 лютого 2014 року №4-П ОСОБА_1 зараховано до штату Любарського районного суду Житомирської області (а.с.17).

Наказом голови Любарського районного суду Житомирської області від 7 листопада 2018 року №36-К «Про встановлення суддям щомісячної доплати за вислугу років» позивачу встановлено щомісячну доплату в розмірі 20% від посадового окладу (а.с.18).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 12 грудня 2019 року №900/2019 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Любарського районного суду Житомирської області (а.с.16).

У період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року суддівська винагорода ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у розмірі встановленому статтею 29 Закону України від 14 листопада 2019 року №294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон №294-IX, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»), на рівні 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються копіями розрахункових листів про нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди (а.с.19-21).

Позивач вважає, що відповідач, діючи всупереч приписів статей 19 та 130 Конституції України, чинне законодавство України та виплатив винагороду у розмірі, значно меншому, аніж це визначено спеціальним Законом України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII, Закон України «Про судоустрій і статус суддів»).

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», пунктом 1 якої установлено з 12 березня 2020 року до 2 травня 2020 року на усій території України карантин.

Карантин на території України неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

Станом на час розгляду справи, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, позивач у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року працював в умовах запровадженого урядом карантину.

Пунктом 10 розділу ІІ Закону України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»« (далі - Закон №553-IX) внесено зміни до Закону України 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік», додавши статтю 29 наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Закон №553-IX набрав чинності 18 квітня 2020 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Отже, з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримував суддівську винагороду на рівні 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тобто у розмірі встановленому частиною 1 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Щодо правомірності нарахування та виплати відповідачем суддівської винагороди позивачу у період 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З наведених норм вбачається, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» є спеціальним законом, який встановлює розмір суддівської винагороди та містить заборону на її регулювання іншими законами.

Зі змісту статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» вбачається, що вона всупереч частині 2 статті 130 Конституції України та спеціальній нормі - частині 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регулює виплату суддівської винагороди, а саме: встановлює максимальний розмір суддівської винагороди на рівні 10 розмірів мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня 2020 року.

Отже, через наявність прямої заборони у частині 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не мала застосовуватися відповідачем при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди ОСОБА_1 .

Суд вважає неспроможними посилання відповідача на бюджетні призначення та бюджетні видатки на заробітну плату, оскільки Верховний Суд у рішення від 29 вересня 2020 року у зразковій справі №440/2722/20 заначив, що Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Окрім того, на початок року ще не було запроваджено карантин, та бюджетні видатки були заплановані на повне фінансування суддівської винагороди протягом року.

Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на рішення Ради суддів України, оскільки рішення Ради суддів України не можуть регулювати розмір суддівської винагороди.

Невірно трактує відповідач і лист Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 року №758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії», вказуючи на те, що слід застосовувати закон, який прийнятий у часі пізніше. Оскільки у листі йшла мова про нормативні акти однакової сили прийняті у різний час, у той час як у справі, що розглядається застосовуються норми різної юридичної сили та пріоритетності до спірних правовідносин щодо нарахування і виплати суддівської винагороди, а саме: норми прямої дії (стаття 130 Конституції України), норми спеціального законодавства (стаття 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») і загальні норми права (стаття 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»), які відповідно мають різну юридичну силу та порядок застосування на який не впливає час їх прийняття.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів (абз. 2 пункту 5.4. рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008).

Решта доводів відповідача є необґрунтованими та не приймаються судом.

Приймаючи рішення у даній справі, суд враховує правові висновки Конституційного Суду України щодо можливості регулювання законом про Державний бюджет України інших правовідносин окрім бюджетних.

Так, Конституційний Суд України в абзаці 3 пункту 3.2. свого рішення від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав за зверненнями суб`єктів права на конституційне подання справи і приймав рішення, у яких визнавав окремі положення законів про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і гарантій такими, що не відповідають Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Проте, незважаючи на зазначені рішення Конституційного Суду України, ревізія законами про Державний бюджет України пільг, компенсацій і гарантій, яку започатковано у 1995 році, набула системного характеру.

В абзацах 5, 6 пункту 4 рішення від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України зробив правовий висновок, що встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного кодексу України перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним.

Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України.

Свою правову позицію відносно закону про Державний бюджет України Конституційний Суд України підтвердив у своєму рішенні від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зазначивши, що <...> стаття 38 Бюджетного кодексу України конкретизує вимоги частини другої статті 95 Конституції України щодо змісту закону про Держбюджет; у сукупності вказані статті Кодексу і Конституції України визначають вичерпний перелік правовідносин, які повинні регулюватися законом про Держбюджет - встановлення тільки доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, а тому закон про Держбюджет не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац 2 пункту 5.3).

Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони. (пункт 5.4. рішення від 22 травня 2008 року №10-рп/2008).

Враховуючи наведену позицію Конституційного Суду України, суд вважає, що законом про Державний бюджет України не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України, у даному випадку Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У Рішенні від 14 грудня 2000 року №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) Конституційний Суд України зазначив, що «рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України (частина друга статті 150)» (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини).

Отже, суд вважає, що відповідач протиправно, та попри заборону встановлену частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», застосовував норми статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» до спірних правовідносин замість статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Суд вважає, що відповідач діяв всупереч частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та рішень Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, надаючи пріоритет нормам частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» перед нормами прямої дії частини 2 статті 130 Конституції України, яка має вищу юридичну силу, та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яка є спеціальною нормою для спірних правовідносин та підлягає пріоритетному застосуванню перед загальними нормами права.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав та гарантій незалежності судді Любарського районного суду ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Водночас беручи до уваги зазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, оскільки позивач просить суд вказати відповідачу на порядок обрахунку, зазначивши суми, розмір посадового окладу та надбавки за вислугу років, що є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Предметом розгляду даної справи є неправомірність застосування до спірних правовідносин статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не дій щодо невірного обрахунку розміру суддівської винагороди. Наразі такі вимоги є передчасними і не підлягають задоволенню. Якщо позивач буде незгоден із проведеним перерахунком на виконання рішення суду, він матиме змогу оскаржити такі дії до суду, вказавши на невірно застосовані оклад, надбавку, відрахування податків тощо, при визначенні суми суддівської винагороди.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області виконати негайно рішення суду в межах суми платежу за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, негайне виконання в межах сум платежу за один місяць застосовується у разі стягнення грошових сум з відповідача.

Оскільки способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди, а не стягнення грошових сум, негайне виконання рішення суду не застосовується.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання рішення суду, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням рішення суду.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених понесених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 243, 262, 263, 295, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області (вул.Бориса Лятошинського, 5, м.Житомир, 10014, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області (вул.Новий бульвар, 5, м.Житомир, 10014, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо нарахування та виплати судді Любарського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування обмеження, що було передбачене статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін