Справа № 620/1269/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1269/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Прокуратури Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту 15.10.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Чернігівської області про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- зобов`язати прокуратуру Чернігівської області виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, яка, з урахуванням зменшення позовних вимог, складає 2 415 594,09 грн;

- зобов`язати прокуратуру Чернігівської області відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю нарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури через припинення повноважень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що жодних фінансових розрахунків наказ про звільнення не передбачав, у тому числі відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу і ніяких коштів він не отримав до сьогодні. При розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач наполягає на застосуванні п. 10 постанови Кабінету Міністрів Україні від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», оскільки у обчислюваному як вимушений прогул періоді двічі відбулося офіційне підвищення посадових окладів працівникам прокуратури і саме вказаний пункт постанови Кабінету міністрів України передбачає такі випадки і зобов`язує при обчисленні сум компенсації враховувати коефіцієнт підвищення посадових окладів. Окрім того, позивач зазначає, що його було звільнено у зв`язку з припиненням повноважень прокурора, а тому, враховуючи п. 5 ст. 41 КЗпП України та ст. 44 КЗпП України він має право на вихідну допомогу в розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, однак відповідач не виплатив вказаної допомоги, що є порушенням прав позивача та норм чинного трудового законодавства.

У відзиві на адміністративний позов відповідачем зазначено, що виплата вихідної допомоги позивачеві не передбачено спеціальним законодавством. Звільнення позивача відбулось на підставі п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про прокуратуру», яка не передбачає виплату вихідної допомоги, а норми Кодексу Законів про Працю України на позивача не розповсюджуються, оскільки у випадку звільнення працівника прокуратури слід застосовувати спеціальне законодавство, яким у даному випадку є саме Закон України «Про прокуратуру». Щодо стягнення з прокуратури Чернігівської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то відповідач зазначає, що в разі якщо суд дійде переконання про можливість задоволення позову в цій частині, то максимальна сума до стягнення має бути 1 220 001,57 грн, оскільки середньоденний заробіток позивача становив 909,77 грн, а період вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 по 04.03.2020 становить 1341 день. Однак відповідач наполягає на зменшенні суми виплати, зазначаючи при цьому на штучному затягуванні періоду вимушеного прогулу саме процесуальними діями позивача.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з прокуратури Чернігівської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 220 001,57 грн без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин у справі. Свої доводи обґрунтовує тим, що саме на підставі клопотання позивача провадження у справі було зупинено майже на 5 років, тобто лише власні процесуальні дії позивача призвели до штучного збільшення періоду вимушеного прогулу. Наголошує, що із присудженої суми слід відрахувати до державного бюджету податки та збори.

Крім того, не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин у справі. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції проігноровано положення п.10 Порядку №100 та вказує на необхідності визначення коефіцієнту, в разі підвищення заробітної плати. Також звертає увагу на наявності у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з роботи.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, відсутність підстав для її задоволення.

Також, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги позивача, відсутність підстав для її задоволення.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 у справі №825/3402/14 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Зокрема, вказаним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури від 23.10.2014 №1487к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Чернігівської області; поновлено на посаді заступника прокурора Чернігівської області з 24.10.2014; стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 1 169 054,45 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2020 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 скасовано в частині задоволених позовних вимог до Генеральної прокуратури України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині звернення до негайного виконання стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 20014,94 грн. У вказаній частині прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року - залишено без змін.

Так, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, Шостим апеляційним адміністративним судом зазначено, що у цій справі позивач звернувся до неналежного Відповідача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не здійснив залучення другого відповідача, чим допустив порушення норм процесуального права. Враховуючи, що суд апеляційної інстанції, на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, позбавлений можливості виправити наведену помилку, а тому дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку з підстав, що він заявлений до неналежного відповідача.

При цьому, судовою колегією Шостого апеляційного адміністративного суду наголошено на тому, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Наказом Офісу Генерального прокурора №74к від 05.03.2020 старшого радника юстиції ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Чернігівської області з 24.10.2020 (а.с. 11).

Наказом Офісу Генерального прокурора №75к від 05.03.2020 відповідно до статті 9, пункту 1 частини 3 статті 51, пункту 1 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури з 05.03.2020 у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень прокурора (а.с. 10).

Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції щодо скасування рішення суду від 12.12.2019 у зв`язку зі стягненням середнього заробітку з неналежного відповідача, а також враховуючи не проведення виплати вихідної допомоги при припиненні повноважень посадової особи, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 24.10.2014 по 05.03.2020, становить 1 220 001,57 грн, які слід стягнути з відповідача. При цьому, оскільки підвищення посадових окладів відбулось у 2015 році та 2017 році, а відповідно до Постанови № 100 розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи, у цій справі за серпень та вересень 2014 року, то здійснити розрахунок середньої заробітної плати з 2015 року та з 2017 року не вбачається можливим. Крім того, позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, тому позивач не набув права на її отримання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 2 415 594,09 грн колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено судом першої інстанції, з довідки про середню заробітну плату № 18-45 від 20.11.2019, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи № 825/3402/14 на аркуші справи 142 та копія якої долучена до матеріалів даної справи (т. 1 а.с. 149), вбачається, що позивачу за останні два місяці, що передували звільненню, тобто за серпень та вересень 2014 року, нараховано заробітну плату на загальну суму 17285,66 грн. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становив 17285,66 грн /19 робочих дні = 909,77 грн (а.с. 149-151).

Вказаний розрахунок середньоденного заробітку позивача збігається із розрахунком відповідача зробленим 27.04.2020 на вимогу суду у даній справі (а.с. 59).

При цьому кількість робочих днів за період вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 (наступний день після звільнення) і по день поновлення позивача на посаді 05.03.2020 становить 1341 день, з чим погоджується позивач.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 24.10.2014 по 05.03.2020, становить 1 220 001,57 грн, які слід стягнути з відповідача.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті відповідні податки та збори. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення, внаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків та зборів.

При цьому, чинне законодавство, зокрема постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.

Посилання позивача на п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача щодо наявності підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю нарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури через припинення повноважень, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Офісу Генерального прокурора №75к від 05.03.2020 відповідно до статті 9, пункту 1 частини 3 статті 51, пункту 1 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури з 05.03.2020 у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень прокурора.

Тобто підстава звільнення позивача «припинення повноважень» дозволяє в даному випадку застосувати приписи ст.44 КЗпП України.

Таким чином, позовна вимога про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога. Відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Суд першої інстанції посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, відповідно до якої враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.

Проте слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо посилання на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, то слід зазначити, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Прокуратури Чернігівської області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з прокуратури Чернігівської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1220001,57 грн (один мільйон двісті двадцять тисяч одну 57 коп.).

Зобов`язати прокуратуру Чернігівської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури через припинення повноважень.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 03.02.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова