Справа № 320/13223/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Відповідач, ГУ Держгеокадастру у Київській області), в якому просив:

- визнати неправомірною відмову ГУ Держгеокадастру у Київській області (лист № 26906/0-3373/0/17-20 від 07.12.2020 року) у затвердженні проекту землеустрою, розробленого Київською обласною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» за договором № 76-ПЗ від 06.07.2020 року та погодженого Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області (висновок № 11325/82-20 від 02.09.2020 року);

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області затвердити проект землеустрою, розроблений Київською обласною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за договором № 6-ПЗ від 06.07.2020 року та погоджений Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області (висновок № 11325/82-20 від 02.09.2020 року);

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області видати відповідний нормативний акт/наказ про передачу Позивачу у власність земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:5387, на яку, за договором №76-ПЗ від 06.07.2020 року, Київською обласною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» розроблено проект землеустрою, що погоджений Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області (висновок №11325/82-20 від 02.09.2020 року);

- зобов`язати уповноваженого державного кадастрового реєстратора здійснити необхідні процесуальні дії та/або внести до Державного земельного кадастру необхідні відомості, які свідчитимуть про правомірність приватизації Позивачем земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:5387.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року відкрито провадження у справі.

Крім того, у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом заборони ГУ Держгеокадастру у Київській області та/або його правонаступникам передавати у власність іншим юридичним особам (окрім випадків передбачених ст. 118 Земельного кодексу України) земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:5387 до вирішення судового спору.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не було доведено існування обставин, які б вказували, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду. Окремо звернув увагу на відсутності підстав вважати, що виданий 17.11.2020 року Держгеокадастром наказ №485 є об`єктивною загрозою передачі земельної ділянки іншим особам.

Не погоджуючись із викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нову, якою задовольнити вимоги щодо забезпечення позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що на виконання наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2020 року №485 Відповідач зобов`язаний передати у тому числі спірну земельну ділянку до комунальної власності новоствореної Ірпінської об`єднаної територіальної громади, що, у свою чергу, унеможливить виконання судового рішення у цій справі. Наголошує на безпідставності твердження суду про відсутність підстав вважати, що виданий 17.11.2020 року Держгеокадастром наказ №485 є об`єктивною загрозою передачі земельної ділянки іншим особам, оскільки такий акт Держгеокадастру є обов`язковим для виконання нормативним приписом.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.02.2021 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, Апелянт зазначає, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову на час розгляду справи може відбутися передача спірної земельної ділянки до Ірпінської об`єднаної територіальної громади на виконання наказу Держгеокадастру від 17.11.2020 року №485, що унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

Надаючи оцінку відповідним доводам Апелянта, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 року у справі №815/5987/14, постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №766/6141/16-а.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність (користування, в тому числі на умовах оренди). Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі 509/4722/16-а).

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що підпунктом 3 пункту 3 наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2020 року №485, із виконанням якого Відповідачем Позивач вважає, що судове рішення у цій справі буде неможливо виконати, приписано керівникам головних управлінь Держгеокадастру в областях передати у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, якщо до 15 грудня 2020 року документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до статті 117 Земельного кодексу України.

Отже, на переконання судової колегії, обставини необхідності виконання ГУ Держгеокадастру у Київській області наказу Держгеокадастру від 17.11.2020 року №485 не створюють передумов для висновку, що невжиття заходів забезпечення даного позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, як учасника публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відтак, на переконання судової колегії, суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив на неподанні Позивачем жодних доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у даній справі. Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, викладені обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування того, що захист прав та інтересів ОСОБА_1 стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Аналогічна за змістом позиція підтримується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 04.09.2019 року у справі № 420/3397/19.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заборона ГУ Держгеокадастру у Київській області або його правонаступникам вчиняти дії щодо передачі у власність іншим юридичним особам земельної ділянки з кадастровим №:05:001:5387 до вирішення цього спору за відсутності об`єктивних та достатніх підстав вважати, що такі дії обов`язково будуть здійснені протягом розгляду даної справи, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність суб`єкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо необґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову у повному обсязі, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами не підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 150-151, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 03» лютого 2021 року.