Справа № 520/12146/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2021 р. Справа № 520/12146/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 28.01.20 року по справі № 520/12146/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд; визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 від 13 вересня 2019 року, ст. п;р-ком прикордонної служби ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_2 не пропустили через державний кордон України і прийняли рішення від 13 вересня 2019 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку. Під час перетинання контролю (ППр «Плетенівка») позивач мав при собі свій паспорт, паспорт сина та нотаріально посвідчену згоду батька на перетинання державного кордону сина у супроводі матері, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, всі вимоги діючого законодавства України, а саме статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України в`їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами) затверджених Постановою Кабінетом Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, позивачем були виконані у повному обсязі. Не погодившись з рішенням відповідача чоловік позивача оскаржив його керівнику загону, однак, своєю відповіддю від 08.10.2019р. № 12622 керівник повідомив, що співробітники прикордонної служби прикордонний контроль було здійснено в межах вимог діючого законодавства України. Незгода позивача з вищезазначеним рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 13 вересня 2019 року зумовила звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківського прикордонного загону про скасування рішення - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в перетинанні державного кордону України на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав державний кордон у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 13 вересня 2019 року, прийняте старшим прапорщиком прикордонної служби ОСОБА_3 .

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно п. 4 підпункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 227.01.1995 року (з доповненням ПКМУ № 724 від 25.08.2010 року) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» - не зазначена держава прямування.

Відповідач зазначає, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

А надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця передання дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Відповідач вважає, що право на вільне пересування може зазнавати обмежень, які передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

На думку відповідача, посадова особа, інспектор 1 категорії іпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_4 » старший прапорщик ОСОБА_4 діяв виключно до наданих повноважень згідно із положеннями законодавства, а саме з метою недопущення незаконного вивозу дітей - громадян України за кордон персонал підрозділу охорони державного кордону під час здійснення прикордонного контролю вживає практичних заходів та тактичних прийомів з метою протидії, протиправній діяльності під час перетинання особами та транспортними засобами державного кордону.

Позивач не скоритсався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 13.09.2019 року громадянка ОСОБА_1 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_5 перетинали державний кордон в пункті пропуску «Плетенівка». Позивачем під час здійснення прикордонного контролю було надано свій паспорт, паспорт сина - ОСОБА_2 , та нотаріально посвідчену згоду батька.

Згідно заяви від 12.09.2019, посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовою Н.В., батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , надає згоду на поїздку за кордон до Вірменії, яка відбудеться в період з 12.09.2019 року по 12 березня 2020 року малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в супроводі матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За результатом прикордонного контролю на пункті пропуску через державний кордон України «Плетенівка» старшим прапорщиком ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 9951) ОСОБА_8 на підставі Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку від 13.09.2019 р. було відмовлено у перетинанні державного кордону України з підстав того, що відповідно до п.4 підпункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року з доповненнями (постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» - не зазначена держава прямування.

Не погоджуючи з вказаним рішенням батьком дитини, ОСОБА_6 , до Харківського прикордонного загону подано скаргу щодо неправомірних дій військовослужбовців відділення інспекторів прикордонної служби «Плетенівка» під час здійснення прикордонного контролю.

Листом від 08.10.2019 №23/12623 «Про надання інформації» начальником Харківського прикордонного загону повідомлено скаржника, що оскільки виїзд здійснювався до Російської Федерації та в заяві від 12.09.2019 не вказано державу прямування Російська Федерація, Усубян Аслану винесено рішення ро відмову в пропуску через державний кордон України.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушив законні інтереси позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Положеннями ч.3 та ч. 4 статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що прикордонний контроль здійснюється щодо: 1) осіб, які перетинають державний кордон; 2) транспортних засобів, що перевозять через державний кордон осіб та вантажі; 3) вантажів, що переміщуються через державний кордон.

Прикордонний контроль включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; 3) виконання доручень правоохоронних органів України; 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; 6) перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Згідно положень ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль», перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Згідно положень ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль», паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Згідно положень ст. 23 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль та пропуск через державний кордон громадян України, які не досягли 16 років, здійснюються в порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням вимог частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок перетину державного кордону громадянами України здійснюється відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57 (далі Правила).

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України.

Згідно ст. 3, 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Колегія суддів зауважує, що Правилами перетинання державного кордону України громадянами України визначений перелік документів, які необхідні для виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, а саме, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Отже, згідно припису вказаної норми в нотаріально засвідченій згоді обов`язково має бути зазначена держава прямування з України і відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

З матеріалів справи вбачається, що фактичною підставою відмови в перетині державного кордону України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в оскаржуваному рішенні від 13.09.2019 р. зазначено те, що у нотаріально посвідченій згоді на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку не зазначена держава прямування.

Відповідно до змісту нотаріально посвідченої заяви від 12.09.2019, батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , надає згоду на поїздку за кордон до Вірменії, яка відбудеться в період з 12.09.2019 року по 12 березня 2020 року малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в супроводі матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, з копії квитка НОМЕР_2 від 14.08.2019 р. та копії маршрутного листка №2353923 від 14.08.2019 р., наданих позивачем на ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 року зобов`язано позивача, ОСОБА_1 , надати до суду оригінал або належним чином завірену копію проїзного документа на підставі якого здійснювався виїзд ОСОБА_2 13.09.2019 р. вбачається, що пасажир ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 прямує автобусом з міста Харкова (дата та час вибуття 13.09.2019 о 12:20) до міста Єреван (дата та час прибуття 15.09.2019 08:20).

Таким чином, державою прямування як в нотаріально посвідченій заяві батька від 12.09.2019, так і в квитку позивача, на підставі якого здійснювався перетин державного кордону України, визначений напрямок прямування Вірменія, Єреван.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява згода від 12.09.2019, посвідчена приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовою Н.В., містить державу прямування Вірменію, а отже, відповідає вимогам Правил перетинання державного кордону громадянами України, у зв`язку з чим підстава зазначена у відмові є незаконною, а доводи відповідача щодо не зазначення у згоді батька країни прямування - не відповідають дійсним обставинам справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав державний кордон у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 13 вересня 2019 року, прийняте старшим прапорщиком прикордонної служби ОСОБА_3 , є безпідставним та таким, що не відповідає чинному законодавству України, а вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року по справі № 520/12146/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 по справі № 520/12146/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва