Справа № 600/1317/20-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/1317/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Совгира Д. І.

02 лютого 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Матохнюка Д.Б. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року (повний текст якої складено в м.Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області про зобов"язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області в якому просила:

- визнати протиправними дії Заставнівського районного суду Чернівецької області та Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги; зобов`язати відповідача Заставнівський районний суд Чернівецької області видати наказ, а відповідача Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за штатною посадою судді районного суду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу №19 начальника управління юстиції Чернівецького облвиконкому від 05 квітня 1990 року ОСОБА_1 було зараховано в штат Заставнівського районного народного суду на посаду народного судді.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 23 березня 2000 року №1570-ІІІ позивача обрано суддею Заставнівського районного суду Чернівецької області безстроково.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 22 вересня 2016 року №1600-VIII у зв`язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді ОСОБА_1 .

Наказом Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року №54-К позивача відраховано зі штату названого суду з посади судді з 05 жовтня 2016 року у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Зі змісту наявного у матеріалах справи листа Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області від 11 листопада 2016 року №01.04-2192 вбачається, що позивача було повідомлено про те, що оскільки її було звільнено з посади судді Заставнівського районного суду Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VIII «Про звільнення суддів», Територіальне управління в роботі керувалося законодавством, чинним на момент прийняття даної постанови. Станом на 22 вересня 2016 року норми статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги виключено ще у 2014 році на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII. Вказаний Закон набрав чинності з 01 квітня 2014 року, є чинним, рішення щодо його неконституційності в частині виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося, а, відтак, є обов`язковим до виконання. Вказано, що виплата позивачу вихідної допомоги на підставі норм частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою не може бути проведена, оскільки набрання чинності даним законом відбулося 30 вересня 2016 року, тобто уже після прийняття Постанови Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VII "Про звільнення суддів".

В подальшому, у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, позивач звернулася до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі 10 середньомісячних заробітних плат за останньою посадою у зв`язку з виходом у відставку.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області листом від 04 серпня 2020 року №01.04-1196 повідомило позивача про те, що прийняття рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 середньомісячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку, адже зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Крім цього, 12 серпня 2020 року позивач зверталась до Заставнівського районного суду Чернівецької області із заявою аналогічного змісту, яка подавалась нею до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області.

Однак у задоволенні вказаної заяви Заставнівським районним судом Чернівецької області також відмовлено листом від 14 серпня 2020 року №5/17/2020 з тих же підстав, які були зазначені у листі Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області від 04 серпня 2020 року №01.04-1196.

За таких обставин ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із цим позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За приписами абзацу третього пункту 7 Указу Президента України від 10 червня 1997 року №503/97 "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Отже, у даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Статтею 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі частинами першою, третьою, четвертою статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI у редакції, що діяла на час звільнення позивача з посади судді) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до статті 122 Закону №2453-VI порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Частиною першою статті 136 Закону №2453-VI (в редакції, чинній до 01 січня 2014 року) було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством визначено порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.

Поряд з цим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII (далі - Закон №1166-VII), який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України №2453-VI, а саме: виключено статтю 136 даного Закону, якою було передбачено право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону №1166-VII у частині виключення статті 136 Закону №2453-VI Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не ухвалювалось.

В подальшому, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VII, який набрав чинності, виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного Закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Отже, з 01 квітня 2014 року судді, які вийшли у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги, а з 30 вересня 2016 року вони мають право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Тобто, законодавством дійсно передбачена виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, однак Закон № 2453-VІ у редакції, яка була чинна на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 22 вересня 2016 року №1600-VIII «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм ані щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, ані щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що суддям, які виходили у відставку з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року, виплату вихідної допомоги законодавством не передбачено.

Таким чином, оскільки станом на день виходу позивача у відставку виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством передбачено не було, тому така вихідна допомога позивачу не виплачувалася.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що на час звільнення позивача з посади судді відповідачі не мали правових підстав для вчинення дій щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за штатною посадою судді районного суду, оскільки на день її звільнення з посади судді Заставнівського районного суду Чернівецької області у зв`язку із поданням заяви про відставку у Законі №2453-VІ була відсутня норма, яка передбачала би виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.

Стосовно посилань позивача на Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII, суд зазначає таке.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 №2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У зв`язку з цим варто зазначити, що частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Крім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі №3/690-97 зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі №1-45/2010 зазначав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Згідно з частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Беручи до уваги наведене суд приходить до висновку, що дія підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII втратила чинність 15 квітня 2020 року.

Тому, вказані вище положення застосовуються з 15 квітня 2020 року та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15 квітня 2020 року.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(П)/2020 не впливає на спірні правовідносини щодо нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку згідно постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 22 вересня 2016 року №1600-VIII. Такі фактично виникли до прийняття вказаного вище рішення Конституційного Суду України. При цьому рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(П)/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Отже, суд погоджується з позицією відповідачів про те, що рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку в первинній редакції, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Також варто вказати, що Конституційним Судом України в пункті 3.2 рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 зазначено, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні. У свою чергу Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційним Судом України сформовано позицію, що за своєю юридичною природою "вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір" (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Тому, на переконання суду, відмова відповідачів у нарахуванні й виплаті позивачу такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №802/2084/17.

Враховуючи викладене, суд не вбачає протиправності у діях відповідачів по відношенню до позивача, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання Заставнівського районного суду Чернівецької області видати наказ про нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за штатною посадою судді районного суду, а Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області - нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за штатною посадою судді районного суду.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Матохнюк Д.Б. Франовська К.С.