Справа № 640/21870/20
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 року м. Київ № 640/21870/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши матеріали у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 (далі також - позивач) із позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3021/5 від 03.09.2020р., яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.06.2020 №52527282, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 та тимчасово заблоковано доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.

Також позивачем подано клопотання про забезпечення шляхом зупинення дії наказу №3021/5 "Про задоволення скарги" від 03.09.2020 Міністерства юстиції України, до моменту прийняття рішення по справі за позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №3021/5 від 03.09.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2020 заяву про забезпечення позову задоволено та забезпечено позов шляхом зупинення дії наказу №3021/5 «Про задоволення скарги», прийнятого 03.09.2020 Міністерством юстиції України, до моменту прийняття рішення по справі за позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №3021/5 від 03.09.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2020 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем на адресу суду подано відзив на заявлений адміністративний позов, в якому просить відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив.

У відповідності із ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в по рядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

До Міністерства юстиції України надійшла скарга ПП «БІМВ і К» від 09.07.2020, в якій скаржник повідомляє, що з витягу з Державного реєстру прав від 22.06.2020 №213490898 йому стало відомо, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:06:043:0003 за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ТОВ «Східний базар ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2020, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_1 за реєстровим №159, укладеного між ОСОБА_2 (продавцем) та ТОВ «Східний базар ЛТД» (покупцем), та внесено запис №36761900. На думку скаржника, нотаріусом не перевірено належність земельної ділянки на праві ОСОБА_2 , а оскаржуване рішення нотаріуса підлягає скасуванню.

За результатами розгляду цієї скарги Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України складено висновок від 20.08.2020, в якому зазначено наступне: «Розглянувши зазначену скаргу, перевіривши відомості, що містяться в Державному реєстрі прав, додані до скарги документи, встановивши обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, Колегією Міністерства юстиції з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України дійшла до висновку про її задоволення».

Висновок Колегії базується на тому, що приватний нотаріус не перевірив належність земельної ділянки продавцю ОСОБА_2 та прийняв оскаржуване рішення за наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на вказану земельну ділянку до 2013 року, оскільки у сформованих відомостях д Державного земельного кадастру від 04.06.2020 №20406354 міститься інформація про право власності ПП «БІВМ і К» на земельну ділянку, що виникло на підставі державного акту ЛГ №040649 від 25.11.2004.

За вище вказаних обставин, оскаржуване рішення прийнято державним нотаріусом ОСОБА_3 з порушенням вимог пунктів 1, 2 ч.3 ст.10. п.4 ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому підлягає скасуванню.

03.09.2020 Міністерством юстиції України відповідно до ч.3 ст.26, підпунктів «а», «г» пункту 2 ч.6 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийнято наказ «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» № 3021/5, згідно з яким вирішено:

1. Скаргу ПП «БІВМ і К» від 09.07.2020 задовольнити частково;

2. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.06.2020 №52527282, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1

3. Тимчасово блокувати доступ приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

4. У задоволені інших вимог відмовити, у зв`язку з тим, що оскаржуване рішення від 22.06.2020 №52777574, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. прийнято відповідно до законодавства.

Позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, стверджує про відсутність підстав для задоволення скарги ПП «БІВМ і К», оскільки оскаржувану реєстраційну дію було вчинено ним на законних підставах, а тому не було допущено порушення норм чинного законодавства при її вчиненні.

Так, відповідачем зазначено, що позивачем проведено реєстраційну дію по реєстрації права власності за ТОВ «Східний Базар ЛТД» на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером №:06:043:0003 за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ТОВ «Східний Базар ЛТД», й окрім цього договору, разом із заявою про державну реєстрацію, в ДРРП було додано скан-копії наступних документів: сформовані в результаті автоматизованого обміну відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.06.2020 №20406354, що містять право власності за ПП «БІМВ і К», а не за ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що саме у зазначеній частині і вбачаються протиріччя між інформацією в ДРРП та поданими до позивача на реєстрацію права власності документами.

Так, судом встановлено, що сторонами правочину ОСОБА_4 та ТОВ «Східний Базар ЛТД» надано позивачу первинний документ, який підтверджує виникнення права власності на земельну ділянку у продавця, а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 (а.с.17), з якого вбачається, що 01.02.2011 між ПП «БІМБ і К», в особі директора ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5525 за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером №:06:043:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Згідно пункту 2 договору, земельна ділянка належала продавцю - ПП «БІМБ і К» на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЛГ 040649 від 25.11.2004, виданого Сєвєродонецьким міським управлінням земельних ресурсів на підставі рішення Сєвєродонецької МР.

Суд зазначає, що саме на вище зазначений Державний акт на право власності на земельну ділянку і посилався скаржник як на підставу володіння земельною ділянкою, у свою чергу, позивач, при посвідченні правочину по відчуженню земельної ділянки, було встановлено належність такої ділянки продавцю на підставі правовстановлюючого документу.

Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу від 01.02.2011 продаж ділянки було вчинено за 550 000,00 грн. які продавець отримав до підписання договору, тобто встановлено факт розрахунку покупцем.

Зазначений договір купівлі-продажу ділянки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. 01.02.2011 за реєстровим номером №285 та перевірено правовий статус майна, правовий статус сторін та наявність у низ повноважень на укладання договору.

Таким чином, право власності на земельну ділянку виникло у ОСОБА_2 на підставі правочину - договору купівлі-продажу ділянки, який був укладений скаржником ПП «БІМБ і К» у 2011 році.

На час звернення зі скаргою ПП «БІМБ і К» до відповідача вище зазначений договір не було визнано жодним судовим рішенням недійсним з будь-яких підстав, та є належною підставою для виникнення права власності у гр. ОСОБА_2 , й навпаки, припинення права власності у попереднього власника ПП «БІМБ і К». Також скаржник не надав жодних доказів недійсності чи протиправності цього договору, і як наслідок, протиправного виникнення права на земельну ділянку ОСОБА_2 , у свою чергу, остання мала право вільно розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі шляхом продажу.

Таким чином, договір купівлі-продажу від 01.02.2011 став підставою для вчинення позивачем дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2020 між ОСОБА_2 (продавець) та ТОВ «Східний Базар ЛТД» (покупець), також оформлено право власності в ДРРП за покупцем.

Також, при перевірці факту реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав позивачем встановлено, що речове право на земельну ділянку не зареєстровано у даному реєстрі, відтак, останнім, у першу чергу, було проведено реєстрацію речового права за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011.

Так, ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІV (далі - Закон 1952) передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону 1952 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 Закону 1952 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Оскільки правовідносини, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011, виникли до 01.01.2013, на виконання вимог ч.3 ст.4 Закону 1952 позивачем здійснено запит 04.06.2020 в ДРРП та сформовано інформаційну довідку №211411428, згідно якої, право власності на земельну ділянку не було зареєстровано за жодною особою (а.с.18).

Також, при отриманні Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 від 02.04.2020, позивачем встановлено, що згідно даних ДЗК власником земельної ділянки зазначено ПП «БІВМ і К», право власності якого виникло на підставі цивільно-правового договору №2799 від 29.11.2000, й посвідчується державним акту ЛГ №040649 від 25.11.2004.

Таким чином, у ДЗК операція по переходу права власності на земельну ділянку від ПП «БІВМ і К» до ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 01.02.2011 не знайшла свого підтвердження.

З метою отримання інформації про причини невнесення даних у ДЗК щодо нового власника земельної ділянки у 2011 році, позивачем надіслано запит, на який у відповідь від 03.06.2020 сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 надано інформацію, що Національна кадастрова система (Державний земельний кадастр в електронному вигляді) запрацювала лише у 2012 році. У зв`язку з чим трапляються випадки щодо відсутності інформації про перехід права власності (користування) на земельні ділянки до 2012 року. На сьогодні така інформація вноситься до реєстру речових прав і автоматично вноситься до даних ДЗК.

Оскільки інформація про зміну власника не відображається у ДЗК по технічним причини, то у позивача було дві беззаперечні підстави для прийняття рішення про внесення даних про право власності на земельну ділянку від 04.06.2020 за ОСОБА_2 , таких як інформація у ДЗК про попереднього власника земельної ділянки ПП «БІВМ і К» та зареєстроване право останнього на підставі цивільно-правового договору №2799 від 29.11.2000, а також перехід права власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2011 від ПП «БІВМ і К» до ОСОБА_2 . Та в подальшому посвідчити правочин по відчуженню земельної ділянки ОСОБА_2 на користь ТОВ «Східний базар ЛТД», за реєстровим №159, й прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 52527282 від 04.06.2020, номер запису про право власності 36761900, реєстраційний номер нерухомого майна 000, й видано Витяг про реєстрацію прав із ДРРП за №211462615.

Крім того, суд зазначає, що під час розгляду скарги були в наявності двох судових спорів щодо спірної земельної ділянки. Так, матеріали справи містять копію ухвали Сєвєродонецького міського суду від 19.08.2020 та копія ухвали Київського апеляційного суду від 03.08.2020.

Судом встановлено, що предметом розгляду зазначених судових справ є встановлення фактів та обставин у спорах щодо тієї ж земельної ділянки, у відношенні якої було подано скаргу ПП «БІВМ і К» до відповідача, тобто існував спір про право щодо цього ж нерухомого майна.

Відповідно до ч.2 ст.37 Закону 1952 Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); підпунктом 9 частини 8 ст. 37 Закону 1952 передбачено, що Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції органу.

Таким чином, оскільки наявність судового провадження щодо права власності між сторонами виключає можливість розгляду Комісією скарги на дії щодо їх державної реєстрації. Наявність невирішеного спору про право є перешкодою для розгляду Міністерством юстиції України скарги на дії по державній реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача щодо протиправності рішення відповідача, а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Визначальним у дані статті є зазначення того, що судові витрати стягуються на користь осіб, що їх понесли, разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору, доказів понесення позивачем інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3021/5 від 03.09.2020р.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 21.09.2020 року зберігають свою дію до набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій