Справа № 120/7123/20-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 лютого 2021 р. Справа № 120/7123/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

24.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що рішенням 53 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №2321 від 26.06.2020 року, в частині, що стосується розгляду його заяви, відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів, у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації.

На переконання позивача, рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки розміщення в бажаному для нього місці індивідуального гаражу, не порушує встановлених норм законодавства та відповідає вимогам містобудівної документації, у зв`язку із чим, позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 9 додатку 1 до рішення Вінницької міської ради №2321 від 26.062020 року 53 сесії 7 скликання про відмову у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаражу по АДРЕСА_1 , у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (зона багатоквартирної житлової забудови);

- зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаражу, розмір земельної ділянки складатиме 6,6 м х 13,2 м (площею 0,008712 га (87,12 кв.м)), в межах норм безоплатної приватизації, яка розташована в провулку між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно заяви від 19.03.2020 року.

Ухвалою суду від 30.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18.12.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що Вінницькою міською радою прийнято рішення, яким відмовлено позивачу у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (ділянка розміщена в зоні змішаної багатоповерхової житлової забудови, в якій не передбачено розміщення індивідуальних гаражів).

Згідно ст.9 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» нормативне регулювання планування та забудови територій здійснюється шляхом прийняття нормативно-правових актів, правил, державних та галузевих будівельних норм, національних (державних) стандартів, кодексів усталеної практики, тому дотримання відповідних вимог будівельних норм та правил під час планування та розподілу території є обов`язковим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. План зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» у статті 18 визначено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Пунктом 7.44 ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів слід розміщувати, в основному, на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їхніх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення.

Тобто, позивач бажає отримати у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража на земельній ділянці в дворі житлового будинку (вбачається із графічних матеріалів, поданих до клопотання). Як наслідок, відведення такої земельної ділянки під індивідуальне будівництво гаража в межах плану забудови м.Вінниці, на переконання представника відповідача є неправомірним, а відтак позивачу відмовлено у задоволенні його клопотання.

Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні фактичні обставини.

23.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі йому безоплатно у приватну власність для будівництва індивідуального гаражу, розмір земельної ділянки складатиме 6,6x13,2м (0,008712 га), в межах норм безоплатної приватизації, яка розташована в провулку між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Пунктом 9 рішення 53 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №2321 від 26.06.2020 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів на АДРЕСА_1 у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (зона багатоквартирної житлової забудови).

На переконання позивача, зона багатоквартирної житлової забудови призначається для розташування, зокрема, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, а тому розміщення в бажаному для нього місці індивідуального гаражу, не порушує встановлених норм законодавства та відповідає вимогам містобудівної документації, у зв`язку із чим, звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 40 Земельного Кодексу України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частина 3 цієї статті визначає, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно статті 121 Земельного Кодексу України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного Кодексу України.

Згідно з ч. 6 ст. 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиції викладена у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного Кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України, статтями 26, 33, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання з приводу земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, питання щодо передачі земельних ділянок у власність є виключними повноваженнями міської ради, що реалізовується шляхом розгляду на пленарних засіданнях міської ради, за результатами яких приймаються рішення.

Як вже встановлено судом, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (зона багатоквартирної житлової забудови).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 39 Земельного Кодексу України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Згідно ст.9 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" нормативне регулювання планування та забудови територій здійснюється шляхом прийняття нормативно-правових актів, правил, державних та галузевих будівельних норм.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Судом встановлено, що згідно Генерального плану міста Вінниці, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 01 лютого 2013 року № 1140, позивач бажає отримати земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража у дворі житлового будинку, яка знаходиться у зоні, відповідно до опису умовних позначок на генеральному плані, - "територія багатоповерхової житлової забудови".

Державними будівельними нормами "Склад та зміст плану зонування території ДБН Б.1.1-22:2017" передбачено вимоги до складу та змісту плану зонування території (зонінгу) населеного пункту (далі - ДБН Б.1.1-22:2017).

Відповідно до п. 6.7 ДБН Б.1.1-22:2017 до житлових зон відносяться території, що призначаються для розташування житлових будинків, споруд для зберігання індивідуальних транспортних засобів, окремих вбудованих чи прибудованих об`єктів соціального і культурно-побутового обслуговування населення та інших об`єктів, що не потребують встановлення санітарно-захисних зон та не створюють негативного впливу на навколишнє середовище.

Житлові зони призначені для забудови житловими будинками різних типів і поверховості в залежності від місця розташування і характеру забудови території населеного пункту.

Житлові зони формуються на території існуючої сельбищної забудови населеного пункту та в районах, передбачених містобудівною документацією під нову житлову забудову.

Багатоквартирна житлова забудова Ж-4 (зона багатоквартирної житлової забудови). Призначається для розташування багатоквартирних житлових будинків від 5 до 9 поверхів, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, комунальних об`єктів, а також окремих об`єктів загально міського та районного значення.

Згідно п. 6.5 ДБН Б.1.1-22:2017 до супутніх видів використання можуть відноситись, зокрема, об`єкти транспортної інфраструктури (автостоянки, велостоянки, гаражі, паркінги наземні та підземні).

Таким чином, зона "Багатоквартирна житлова забудова" передбачає можливість розміщення в ній і супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, до яких, зокрема, належать об`єкти транспортної інфраструктури (автостоянки, велостоянки, гаражі, паркінги наземні та підземні).

Разом з тим, відповідач зазначає, що відповідно п.7.44 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів слід розміщувати, в основному, на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їхніх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення.

Суд зауважує, що дане положення не містять імперативної вказівки щодо місця розміщення гаражів та автостоянок індивідуальних автомобілів, а містить лише рекомендаційний характер. Більше того, такі посилання не містять заборони на розміщення гаражів саме в зоні багатоквартирної житлової забудови.

Посилання відповідача у відзиві на пояснювальну записку до Плану зонування, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 20.02.2020 року №2199, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки остання містить рекомендації щодо забудов, яким необхідно надати перевагу, однак заборон щодо розміщення у зоні багатоквартирної житлової забудови супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, зокрема, гаражів, не встановлено.

До того ж, такі твердження представника відповідача є лише припущенням, оскільки не підтверджуються належними доказами.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що відповідач з формальних та непередбачених законом підстав, відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів, оскаржуване рішення Вінницької міської ради від 26.06.2020 року №2321 в частині пункту 9 є протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінюючи позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Як вже неодноразово зазначалось вище, відповідний суб`єкт владних повноважень за наслідком розгляду клопотання та аналізуючи пакет доданих до нього документів, дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, саме до повноважень органу місцевого самоврядування віднесено вирішення питання щодо надання дозволу. Відтак, такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд, з дотриманням положень статті 18 Земельного кодексу України, суб`єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Дискреційні повноваження, насамперед, це сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до витягу з плану зонування міста Вінниці, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 04.07.2008 року №2012, зі змінами затвердженими рішенням Вінницької міської ради від 20.02.2020 року №2199, позивач бажає отримати земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража, яка знаходиться у зоні, відповідно до опису умовних позначок на плану зонування, - "Г-2. Навчальна зона".

В той же час, навчальна зона призначена для розташування закладів середньої спеціальної і вищої освіти. Зони вищих і середньо-спеціальних навчальних закладів встановлюється з метою концентрації освітніх і супутніх до них функцій.

Згідно пункту 7.43 ДБН 360-92** зберігання легкових автомобілів у містах (населених пунктах) слід передбачати відповідно до функціонального зонування їх територій. У житлових районах повинне бути забезпечене постійне зберігання усіх автомобілів (100 %), які належать жителям цих районів, тимчасове зберігання автомобілів відвідувачів.

Пунктом 7.50 ДБН 360-92** визначає, що відстані від наземних і комбінованих (наземно-підземних) гаражів і автостоянок легкових автомобілів до житлових і громадських будинків слід приймати не менше тих, що наведені у таблиці 7.5.

Згідно таблиці 7.5 відстань від гаражів і відкритих автостоянок при кількості легкових автомобілів 10 і менше (в даному випадку мова йде про приватний гараж на 1 автомобіль) має забезпечуватись наступним чином:

- житлові будинки, у т. ч. торці житлових будинків без вікон 10 м.;

- громадські будинки 10 м.;

- загальноосвітні школи і дитячі установи (дошкільні) 15 м.;

- лікувальні установи із стаціонаром 25 м.

Таким чином, зазначені вище обмеження, мають бути враховані суб`єктом владних повноважень при розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва гаража.

Разом з тим, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджувалось питання бажаного місця дислокації забудови на місцевості. Не розмежована невідповідність зонування місця знаходження бажаної для позивача земельної ділянки, іншим житловим і громадським забудовам, що, на переконання суду, додатково вказує на передчасність вимог позивача про зобов`язання відповідача надати йому дозвіл, оскільки без повного з`ясування обмежень щодо встановлення гаражу та встановлення конкретного місця розташування бажаної позивачем земельної ділянки на місцевості відповідно до плану зонування м.Вінниці (зона багатоквартирної жилої забудови чи навчальна зона), такий дозвіл надати не можливо.

За таких обставин, враховуючи, що зазначені вище обставини та обмеження не лягли в основу оскаржуваного рішення, та беручи до уваги те, що законодавець чітко визначив порядок для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд вважає, що відсутні підстави без дотримання такого, зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти орган місцевого самоврядування. А відтак, в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Разом з тим, відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Абзац 2 частини 4 цієї Статті говорить, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачами, суд дійшов висновку, що з наведених у позовних заявах мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункту 9 рішення Вінницької міської ради 53 сесії 7 скликання від 26.06.2020 року №2321 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаражу.

Зобов`язати Вінницьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2020 року (вх. №Р-01-26986) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 03.02.2021 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович