Справа № 640/2851/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2851/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О.,

Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року (повний текст виготовлено 15 жовтня 2020 року) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.11.2019 № і №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 11.11.2019 за № в частині застосованої штрафної санкцій у розмірі 516 956,82 грн.

визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 11.11.2019 за № в частині застосованої штрафної санкцій у розмірі 43 079,74 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1 752,02 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1 333,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано встановлені обставини справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що позивач, перебуваючи на загальній системі оподаткування у 2017 та 2018 роках, не мав права включати до складу витрат, пов`язаних з отриманням доходу, витрати на утримання вантажних автомобілів, витрати на проведення поточного ремонту та шиномонтаж.

Також, відповідач зазначає, що ФОП ОСОБА_1 не надано до перевірки та до заперечнь первинних документів, що свідчать про транспортування товару до місця призначення з зазначенням, зокрема, кілометражу, показників спідометрів, тощо, та не надано до перевірки книгу обліку доходів і витрат, у зв`язку з чим понесені витрати на придбання дизельного пального не пов`язано з отриманим доходом у відповідних звітних періодах: 2016, 2017 та 2018 роках.

Окрім того, відповідач наполягає на правомірності застосованих штрафних санкцій за платежами військовий збір на податок на доходи фізичних осіб в розмірі 50 відсотків.

Щодо стягнення коштів на правничу допомогу, відповідач вважає, що суму 8 000,00 грн. встановлено передчасно та без належного обґрунтування необхідності витрачених ресурсів адвоката, що, в свою чергу, суперечить положенням Кодексу адміністративного судочинства України.

У прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі представника відповідача.

Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною другою статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Так, в даному випадку, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин.

З огляду на положення статті 311 КАС України, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, а також високу статистику кількості захворілих станом на сьогодні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для проведення розгляду апеляційного розгляду за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Також не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправомірно визнав обставини з`ясованими, неповно дослідив докази.

Апелянт вказує, що транспортні засоби, які в своїй діяльності використовує позивач, безумно належать до основних засобів, однак, відсутність законодавчого визначення критеріїв, обставин, умов, за наявності яких основний засіб може вважатись таким, що має ознаки подвійного призначення, не дозволяє дійти висновку, що вказані транспортні засоби є основними засобами подвійного призначеня.

Також позивач зазначає, що включення витрат по придбанню дизельного палива до складу витрат було правомірним, так як ці витрати мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, що зумовлює хибність висновків податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства.

Щодо розрахунку судових витрат, позивач вважає, що враховуючи пропорційний розмір задоволених на користь позивача вимог, суму судового збору занижена на 34,68 грн., суми витрат на професійну правничу дпомогу занижена на 26,40 грн. та при правильному розрахунку складає 1 786,70 грн. (сума судового збору), 1 360,00 грн. (сума витрат на професійну правничу допомогу).

08 грудня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Головного управління ДПС у м. Києві, в якому відповідач вказує, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є беззмістовними та необґрунтованими, та фактично дублює доводи своєї апеляційної скарги.

Принагідно, колегія суддів звертає увагу, що у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу позивача, Головне управління ДПС у м. Києві просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, при цьому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року залишити без змін, що фактично суперечить прохальній частині апеляційної скарги контролюючого органу.

09 грудня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, щодо якого також 05 січня 2021 року було подано заяву про виправлення описок, в якій представник позивача просить вважати поданий 09 грудня 2020 року документ запереченнями на відзив на апеляційну скаргу.

18 січня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на апеляційну скаргу контролюючого органу, в якому представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги Головного управління ДПС у м. Києві.

Зокрема, представник позивача наполягав, що застосовуючи штраф у розмірі 50 відсотків, відповідач в акті перевірки не застосував однотипних податкових порушень та не надав до суду доказів. Які б підтверджували однотипність та повторюваність податкових порушень позивача, а тому розмір такого штрафу застосований протиправно.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, впродовж періоду з 06.09.2019 по 26.09.2019 працівниками ГУ ДПС у м. Києві була проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 , в т.ч. з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимога податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2016по 31.12.2018. Таку перевірку проведено з відома ФОП ОСОБА_1 та в присутності його уповноваженого представника - Логвинова М.М . За результатом перевірки складений акт від 03.10.2019 №200/26-15-42-04/ НОМЕР_1 (далі також - акт перевірки).

Згідно розд. ІІІ «Висновки» цього акта перевірки перевіряючими встановлено порушення позивачем наступних норм податкового законодавства:

- п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, що полягає у не наданні до перевірки книги обліку доходів і витрат;

- п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов?язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 2 067 827,29 грн. (в т.ч. за 2016 рік - 272 774,75 грн., за 2017 рік - 662 154,47 грн., за 2018 рік 1 132 898,07 грн.);

- пп. 1.1, 1.2, 1.3 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ Податкового кодексу України, що призвело до заниження військового збору що підлягає сплаті до бюджету, на суму 172 318,94 грн. (в т.ч. за 2016 рік - 22 731,23 грн., за 217 рік - 55 179,54 грн., за 2018 рік - 94 408,17 грн.);

- пп. 16.1.7 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, що полягає у не подачі до контролюючого органу за місцем реєстрації повідомлення про об?єкти оподаткування за формою №20-ОПП.

Як вбачається зі змісту розд. ІІ «Описова частина» акта перевірки, такі висновки контролюючого органу були мотивовані наступним: за даними реєстраційних документів ФОП ОСОБА_1 провадить господарську діяльність за такими видами діяльності: вантажний автомобільний транспорт; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Упродовж періоду з 01.01.2016 по 31.12.2018 ФОП ОСОБА_1 , перебуваючи на загальній системі оподаткування, здійснював діяльність в сфері надання транспортно-експедиційних послуг по території України.

При цьому, за даними інформаційної бази даних «Податковий блок» відомості про об?єкти оподаткування платника податків ОСОБА_1 відсутні. У відповідь на письмові запити ГУ ДПС у м. Києві (перелік таких наведений на стор. 4 - 5 акта перевірки) позивач надав копії договорів оренди/суборенди, за умовами яких ФОП ОСОБА_1 орендував у третіх осіб певні об?єкти нерухомості (нежитлових приміщень), а також ряд транспортних засобів (автомобілів) для здійснення задекларованих видів господарської діяльності.

Під час перевірки платник (позивач) не надав перевіряючим книгу обліку доходів і витрат, форма та порядок ведення якої затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України 16.09.2013 №481 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218).

Для здійснення перевіряючими перевірки правильності визначення ФОП ОСОБА_1 вартості витрат, пов?язаних із здійсненням підприємницької діяльності, та відображених в додатках до податкових декларацій про майновий стан і доходи як таких, що пов??язані з отриманням доходів, платник подав: пояснення, а також наступні документи - банківські виписки, договори з постачальниками, договори із замовниками, акти виконаних робіт/наданих послуг, накладні, рахунки-фактури, рахунки на оплату, акти про витрати запасних частин на ремонт автомобілів, акти про витрати в господарській діяльності малоцінних та швидкозношуваних предметів, накази про встановлення норм витрат палива, реєстри виконаних рейсів, помісячні розрахунки списання витраченого палива, акти списання дизельного палива). Водночас на стор. 17 акта перевірки зафіксовано, що платником не були подані до перевірки товарно-транспортні накладні.

За результатами аналізу наданих до перевірки документів працівники ГУ ДПС у м. Києві виявили завищення позивачем задекларованих сум витрати, в т.ч.: за 2016 рік - на загальну суму 1 515 415,25 грн. (з них: витрати на придбання дизельного палива - 1 512 879,53 грн., витрати на оплату податку на доходи фізичних осіб і військового збору за періоди 2015 рік - 2 404,04 грн. і 131,68 грн.), за 2017 рік - на загальну суму 3 678 635,92 грн. (з них: витрати на придбання запчастин для автомобілів - 806 091,89 грн., витрати на ремонт автомобілів - 56 235,67 грн., витрати на придбання/оренду шин, шиномонтаж - 107 874,85 грн., витрати на придбання дизельного палива - 2 708 433,51 грн.), за 2018 рік - на загальну суму 6 391 378,15 грн. (з них: витрати на придбання запчастин для автомобілів - 1 147 782,26 грн., витрати на ремонт автомобілів - 63 871,44 грн., витрати на придбання/оренду шин, шиномонтаж - 41 908,07 грн., витрати на придбання дизельного палива - 4 768 125,52 грн.).

Так, щодо перевірки правильності формування позивачем витрат за 2016 рік перевіряючі констатували, що ФОП ОСОБА_1 не надав до перевірки книгу обліку доходів і витрат, а також первинні документи, що підтверджують понесення платником витрат на придбання дизельного палива з отриманим ним у 2016 році доходу (зокрема, товарно-транспортних накладних). Крім того, підприємець відніс до складу витрат документально підтверджені суми витрат на оплату податку і військового збору за попередній рік, - що за нормами Податкового кодексу України не належать до переліку витрат, безпосередньо пов?язаних з отриманням доходу.

Щодо перевірки правильності формування позивачем витрат за 2017 і 2018 роки, то перевіряючі констатували наступне: ФОП ОСОБА_1 відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не мав правових підстав для віднесення до складу витрат витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, до яких згідно з пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 цього Кодексу належать легкові та вантажні автомобілі; документально не підтвердив, що понесенні ним у 2017 та 2018 роках витрат на придбання дизельного палива, є такими, що були пов?язані безпосередньо із отриманих підприємцем за ті самі періоди сумами доходів.

Як наслідок перевіряючі за підсумками проведеної перевірки встановили заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 11 487 929,32 грн. (в т.ч. за 2016 рік - 1 515 415,25 грн., за 2017 рік - 3 678 635,92 грн., за 2018 рік - 6 293 878,15 грн., та у зв?язку з нарахували ФОП ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб і військового збору за 2016 ,2017 і 2018 роки.

11.11.2019 ГУ ДПС у м. Києві на підставі цього акта перевірки серед інших прийняло оспорювані в рамках цієї справи податкові повідомлення-рішення:

- за № форми «Р», яким визначило позивачу до сплати грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 3 101 740,94 грн. (в т.ч. за основним платежем - 2 067 827,29 грн., за штрафними санкціями - 1 033 913,65 грн., що становить 50% від суми нарахованого основного платежу);

- за № форми «Р», яким визначило позивачу до сплати грошове зобов`язання за платежем «військовий збір» у розмірі 258 478,41 грн. (в т.ч. за основним платежем - 172 318,94 грн., за штрафними санкціями - 86 159,47 грн., що становить 50% від суми нарахованого основного платежу).

ФОП ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою (вих. №02/11 від 26.11.2019) на зазначені податкові повідомлення-рішення від 11.11.2019.

Згодом позивач разом з супровідним листом вих. 03/12 від 24.12.2019 додатково до своєї скарги подав до ДПС України копії товарно-транспортних накладних за травень, липень і жовтень 2018 року, реєстри виконаних рейсів за ті самі періоди.

Рішенням ДПС України від 23.01.2020 №2917/6/99-00-08-05-04-06 про результати розгляду скарги оскаржувані платником в досудовому порядку податкові повідомлення-рішення були залишені без змін.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що позивач діяв всупереч норм податкового законодавства, коли відніс до складу витрат декларації про майновий стан і доходи за 2017 і 2018 роки витрати в загальному розмірі 2 592 764,18 грн. на придбання запасних частин, шин, шиномонтаж і ремонт основних засобів подвійного призначення (автомобілів).

Також, суд першої інстанції вказав, що позивач ані під час проведення документальної перевірки, ані в ході судового розгляду цієї справи не подав контролюючому органу та суду будь-які належні первинні документи на підтвердження правильності та достовірності проведення підприємцем списання дизельного палива у тих обсягах, що зафіксовані в розрахунках і актах списання витраченого палива.

При цьому, щодо обрахунку розмірів застосованих до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій від сум донарахованих податку і військового збору, суд погодився з доводами позивача про недоведення відповідачем законності застосованих до підприємця розмірів штрафних санкцій (50%) згідно податкових повідомлень-рішень від 11.11.2019 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Підпунктом 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України установлено, що платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи (тут та надалі норми наведені у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

В силу вимог підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначено статтею 177 ПК України.

Так, згідно пунктів 177.2, 177.3 названої статті ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

За приписами пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Отже, колегія суддів зазначає, що об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід, який визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з отриманням доходу у межах здійснюваної фізичною особою-підприємцем господарської діяльності. У податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю. Платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань.

Позивач в обґрунтування вимог апеляційної скарги наполягав на правомірності віднесення до складу витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, вартості придбання запчастин, шин, здійснення ремонту та шиномонтажу орендованих ним для здійснення підприємницької діяльності транспортних засобів (спеціалізованих вантажних фургонів ізотермічних-С, фургонів рефрижераторів-С) з огляду на невизначеність терміну основні засоби подвійного призначення.

Колегія суддів, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції у цій частині, вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII, пункт 177.4 статті 177 ПК України доповнено, зокрема, підпунктами 177.4.5-177.4.6, згідно з якими не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Системний аналіз наведених норм в контексті встановлених ході розгляду справи обставин, дає підстави для висновку, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: земельних ділянок, об`єктів житлової нерухомості, легкових та вантажних автомобілів.

Судом першої інстанції встановлено, а позивачем на підставі належних та допустимих доказів не спростовано, що понесені ним витрати стосуються витрат на утримання вантажних автомобілів.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ФОП ОСОБА_1 , включаючи до складу своїх витрат у 2017 та 2018 роках вартість на придбання запчастин, шин, здійснення ремонту та шиномонтажу орендованих ним для здійснення підприємницької діяльності транспортних засобів, які, як встановив суд першої інстанції та не спростовано жодним чином у апеляційній скарзі, фактично є вантажними, діяв всупереч вимог податкового законодавства. Так, відповідні витрати стосуються витрат на утримання засобів подвійного призначення, які в силу підпунктів 177.4.5-177.4.6 пункту 177.4 статі 177 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат підприємця.

При цьому, доводи апеляційної скарги в контексті вищевикладеного містять лише суб`єктивні твердження позивача щодо законодавчої невизначеності поняття основних засобів подвійного призначення, однак ніяк не спростовують нормативно обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо належності спірних транспортних засобів до вантажних.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що податковий орган дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця витрат на утримання основних засобів подвійного призначення.

Щодо виключення з витрат сум на придбання палива, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами перевірки позивачем віднесено до вартості витрат суми на придбання дизельного пального у 2016 році у сумі 1512879,53 грн., у 2017 році у сумі 2708433,51 грн.. у 2018 році у сумі 4768125,52 грн.

Згідно з пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення була затверджена наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно положень п.п. 1, 2, 5, 6, 8 і 9 Порядку №481, фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Книга ведеться за вибором платника податку в паперовому або електронному вигляді. Порядок та способи заповнення книги в залежності від форми її ведення встановлені у п. 3 і 4 цього Порядку.

Записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.

Самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку: 1) у графі 1 зазначається дата запису; 2) у графі 2 відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг); 3) у графі 3 вказується сума повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) та/або повернутої передплати; 4) графа 4 розраховується як різниця між отриманим доходом від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності (графа 2) та сумою повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) (графа 3); 5) у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг; 6) у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходу за підсумками дня; 7) у графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці; 8) у графі 8 відображається сума фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, зокрема, витрати на сплату послуг, зв`язку, орендних та комунальних платежів тощо; 9) у графі 9 зазначається сума чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професіональної діяльності (графи 6, 7, 8).

Книга зберігається у самозайнятої особи протягом 3 років після закінчення звітного періоду, в якому здійснено останній запис.

Дані Книги заповнюються у гривнях з копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Колегія суддів наголошує, що як було вірно встановлено судом першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 жодним чином не підтвердив документально факт введення ним у встановленому чинним Порядком №481 книги обліку доходів і витрат за 2016 - 2018 роки, ані в паперовому, ані в електронному вигляді.

Не було надано вищевказаних доказів і разом з апеляційною скрагою позивача.

При цьому, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 , представник позивача посилається на документи, які були надані позивачем до суду першої інстанції, а саме:

- розрахунок списання витраченого палива за травень 2018 року (що підписаний ФОП ОСОБА_1 31.05.2018, оформлений у вигляді таблиці та містить наступні відомості: державний номер автомобіля, залишок дизельного палива в баку автомобіля на початок/ на кінець місяця (літр), показники спідометра на початок/на кінець місяця (км), кількістиьт заправленого дизельного палива в автомобіль (літр), фактичні витрати палива (літр), норма списання (літр));

- акт списання дизельного палива (що підписаний ФОП ОСОБА_1 31.05.2018 та містить відомості про період експлуатації автомобілів - травень 2018 року, умови використання, державні номери автомобілів, кількість використаного дизельного палива (літр), вартість витраченого дизельного палива (грн.),

- реєстр виконаних рейсів за травень 2018 року (що підписаний ФОП ОСОБА_1 31.05.2018, оформлений у вигляді таблиці та містить наступні відомості: пункт завантаження, пункт розвантаження, кілометраж);

- накази про затвердження зимових/літніх норм витрат палива для автотранспорту,

- договір про надання транспортно-експедиційних послуг по Україні від 01.08.2014 №01/08/01, укладеного із замовником - ТОВ «КІЙ ТРАНС», разом з пакетом первинних документів до такого договору: акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.05.2018, товарно-транспортних накладних, датованих 30.05.2018, - що не містять відомостей про особу експедитора за цими перевезеннями; договору про надання транспортно-експедиційних послуг по Україні від 01.10.2014 №01/10, укладеного із замовником - ТОВ «Гарант Логістик Плюс»;

- разові договорів-заявок, укладених між ФОП ОСОБА_1 (як перевізником) і третіми особам (як експедиторами);

- інші товарно-транспортні накладні, - (в яких, як вірно відмітив суд першої інстанції, здебільшого відсутні посилання на особу ФОП ОСОБА_1 як учасника перевезень (в т.ч. як експедитора) та відсутній підпис позивача);

- документальні докази придбання позивачем палива у третіх осіб в травні 2018 року;

- банківська виписка з розрахункового рахунку ОСОБА_1 , за період травень 2018 року.

Однак, колегія суддів наголошує, що всі вищевказані документи, на які посилається апелянт, було належним чином досліджено судом першої інстанції.

В той же час, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що копії товарно-транспортних накладних, актів здачі-прийняття (надання послуг) не містять відомостей про показники, необхідні для списання паливно-мастильних матеріалів, зокрема показники спідометрів транспортних засобів щодо пройденого кожним автомобілем кілометражу, обсягу палива на початок/закінчення виконання рейсу, фактичну витрату палива під час виконаного рейсу.

Згідно зі ст. 1, ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Так, позивачем при зверненні до суду з апеляційною скаргою не було надано належних доказів на спростування вищевказаного висновку суду першої інстанції, як і не було надано належних первинних документів на підтвердження правильності та достовірності проведення ФОП ОСОБА_3 списання дизельного палива у тих обсягах, що зафіксовані в розрахунках і актах списання витраченого палива, враховуючи, що сам розрахунок списання витраченого палива, акт списання палива та реєстр виконаних рейсів не є первинними документами в розумінні наведених вище положень.

З системного аналізу наведених законодавчих норм та метріалів справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності доводів податкового органу та акта перевірки в частині заниження позивачем за відповідний період, що підлягав перевірці, сум податку на доходи фізичних осіб, що підлягали сплаті ним до бюджету.

Відтак, з огляду на встановлену колегією суддів правомірність висновків контролюючого органу щодо помилковості включення ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат за 2016 - 2018 роки сум витрат на придбання запчастин та утримання основних засобів подвійного призначення (автомобілів), а також витрат на придбане дизельне паливо за відсутності підтвердження первинними документами, то необхідно погодитися і з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість нарахування відповідачем й грошового зобов`язання з військового збору, що підлягає утриманню із суми отриманих доходів, які підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому, доводи апеляційної скарги позивача жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Стосовно доводів апеляційної скарги Головного управління ДПС у м. Києві щодо правомірності застосування до позивача за плетжами військовий збіро та податок на доходи фізичних осіб штрафної санкції у розмірі 50 відсотків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 123.1 ст. 123 ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування -тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Як вбачається з акта перевірки від 03.10.2019 №200/26-15-42-04/ НОМЕР_1 , податкових повідомлень-рішень від 11.11.2019 № і № і розрахунків штрафних (фінансових) санкцій до них, за наслідками документальної перевірки, оформленої актом від 03.10.2019 №200/26-15-42-04/ НОМЕР_1 , ГУ ДПС у м. Києві визначило ФОП ОСОБА_1 до сплати податкові зобов?язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, про що прийняло розглядувані податкові повідомлення-рішення від 11.11.2019 № і №, застосувавши до позивача штрафи у розмірах 50% від відповідних сум нарахованих податкових зобов?язань.

Так, підвищені розміри штрафів у разі повторного виявлення податкових порушень (50%) застосовується не за сам факт виявлення будь-яких порушень, а за повторне вчинення діянь та обставин, передбачених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Кодексу.

Таким чином, повторність визначення контролюючим органом протягом 1095 днів суми податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість застосовується в розрізі кожного окремого з податкових порушень (однотипне порушення), передбачених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оскільки апелянтом не надано суду доказів прийняття податкових повідомлень-рішень на підставі акта перевірки від 23.08.2016, а також дотримання відповідачем встановленого абз. 3 п. 123.2 ст. 123 ПК України строку 1095 днів для накладення на позивача штрафу саме у розмірі 50% станом на 11.11.2019, то податковим органом не доведено правомірності застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій у розмірі 50%.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання податкового органу на судову практику, оскільки остання стосується правовідносин, які не є подібними до тих, що розглядаються судом в даній справі.

Щодо доводів контролюючого органу про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.

Частинами другою статті 252 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Засухою Г.Є. суду надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги №08-01/2020 від 08.01.2020 з названим адвокатом, копію акта приймання-здачі виконаних робіт №12 від 12.02.2020 до цього договору, копію акта приймання-здачі виконаних робіт №3 від 18.03.2020 до цього договору, копії платіжних доручень ФОП ОСОБА_1 №2836 від 18.02.2020 і № 2852 від 20.03.2020 щодо оплати послуг адвоката на загальну суму 8 000 грн.

Таким чином, оскільки витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 8 000 грн., є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому є правомірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення відповідної суми пропорційно розміру задоволених на користь позивача вимог.

При цьому, доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції, враховуючи пропорційний розмір задоволених на користь позивача вимог, занижено суму судового збору занижена на 34,68 грн., суми витрат на професійну правничу дпомогу занижена на 26,40 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розмір задоволених позовних вимог складає 16,7% від нарахованих відповідачем зобов`язань, а не 17%, як помилково вважає апелянт, що свідчить про правильність висновкі суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення 1 752,02 грн. витрат судового збору та 1 333,60 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відтак, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзивів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 03 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна