Справа № 640/25788/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року, суддя Головань О.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 - керівника Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України у 2016-2017 роках про визнання протиправними дій, -

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до ОСОБА_8 - керівника Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України у 2016-2017 роках, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 02 вересня 2020 року, просила:

- визнати протиправними, корупційними та дискримінаційними дії та бездіяльність керівника Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України ОСОБА_8 (а саме: систематичне порушення ним відносно звернень ОСОБА_1 встановленого порядку розгляду звернень громадян та вимог:

ст.ст. 19, 21, 24, ч. 3 ст. 25, ст. 28, ч. 3 ст. 32, ст. 40, ч. 4 ст. 41, ч.ч. 1,4 та 7 ст. 43, ст. 48, ст. 64 та ст. 68 Конституції України;

ч.ч.1 та 4 ст. 7, ч.1 ст. 9, ч.ч. 1,3 та 4 ст. 15, абз.3 та 7 ч. 1 ст. 18, абз. 2,5,6, 7, 8 та 9 ч. 1 ст. 19, ч.1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян";

п.п. 1, 3, 4, 11, 13 ч. 1 ст. 7, п.п. 1, 2, 3, 7, 8, 9 ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 44, п.п. 1, 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 76 Закону України "Про державну службу ";

ч.1 ст. 22, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 38, ч.1 ст. 41, ч. 1 ст. 42, ч.ч. 3 та 7 ст. 53, ч.1 ст. 60 Закону України "Про запобігання корупції";

ч.1 ст.2, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні";

п. 10, п. 12, п. 13 ч. 1 та 3 п. 52, п. 183, п. 184, п. 192, абз. 1 п. 207 "Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1242;

ч.2 ст. 14 та ч.2 ст. 17 КАС України, які порушили охоронювані законом права, свободи та інтереси ОСОБА_1 , створили перешкоди для їх здійснення і спричинили їй матеріальні збитки в розмірі 139 649,28 грн та 1159,70 дол.США, а також нанесли моральну шкоду в розмірі 113 529,11 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 відшкодування нанесеної ним ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 113 529,11 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом МЗС України від 24.01.2014 №151-ос ОСОБА_1 переведено з 07.02.2014 з посади другого секретаря по посаді радника відділу перспективного партнерства Політичного департаменту МЗС України на посаду другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України в США на час довготермінового відрядження та відряджено з цього ж дня до посольства України в США.

Наказом МЗС України від 25.02.2016 №377-ос ОСОБА_1 відкликано в Україну 07.03.2016 у зв`язку з закінченням довготермінового відрядження.

ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про визнання протиправним зменшення суми 21 820,90 грн МЗС України обсягу нарахованого грошового забезпечення другому секретарю по посаді першого секретаря Посольства України в Сполучених Штатах Америки ОСОБА_1 за період з 07.02.2014 по 07.03.2016 включно та стягнення з МЗС України на користь ОСОБА_1 недонараховану суму грошового забезпечення в сумі 21 820,90 грн (з урахуванням передбачених законодавством України податкових відрахувань та зборів, а саме - податку на дохід, єдиного соціального внеску та військового збору), а також нараховані, проте не виплачені 242,74 грн та 117 доларів США.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2018 у справі №826/14366/16, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018, стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 242,74 грн, 117 доларів США.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про визнання протиправними, корупційними та дискримінаційними дії Міністерства закордонних справ України та його посадових осіб щодо виживання позивача зі служби, утисків, створення несприятливих умов для подальшого проходження служби та бездіяльність відповідача щодо забезпечення дотримання прав та законних інтересів позивача, виконання вимог чинного законодавства, а також рішень суду, що набрали законної сили та визнати протиправною бездіяльність відповідача у присвоєнні позивачу наступного дипломатичного рангу та зобов`язати його вирішити питання з присвоєнням їй дипломатичного рангу першого секретаря другого класу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.05.2019 у справі №826/9588/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Окрім того, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.05.2020 у вказаній справі, залишеній без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2019 та постановою Верховного Суду від 27.08.2020, адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправними, корупційними та дискримінаційними дій Міністерства закордонних справ України і його посадових осіб, які пов`язані з проходженням ОСОБА_1 державної (дипломатичної) служби, у тому числі у довготерміновому відрядженні в Посольстві України в США, і тривають на час розгляду судом даної справи, та проявилися у затриманні присвоєння чергового дипломатичного рангу, достроковому відкликанні з довготермінового відрядження, позбавленні доступу до робочого місця і права на працю та можливості заробляти на життя, відмовах в зустрічі з керівництвом Міністерства закордонних справ України, відмові у ознайомленні з документами щодо проходження державної служби (у тому числі з висновками щодо результатів оцінювання службової діяльності позивача та її дисциплінарною справою), відмові у проведенні обов`язкової атестації та щорічної оцінки позивача залишено без розгляду.

Також у серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невиплати належного їй грошового забезпечення та відшкодування витрат на переїзд, пов`язаний з переведенням на роботу до іншої місцевості; стягнення невиплаченого грошового забезпечення за період з 08 березня 2016 року по 07 вересня 2017 року в сумі 112 957,43 грн та 62 730,00 дол. США; стягнення витрат на переїзд позивача та членів її родини, у зв`язку з переведенням позивача на інше місце роботи у розмірі 1 042,70 дол. США; стягнення на користь відповідних органів соціального забезпечення України суму соціальних витрат, що повинні бути сплачені у зв`язку з виплатою заробітної плати другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України в США позивачу за період з 08 березня 2016 року по 07 вересня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.05.2019 у справі №826/9871/17 визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невиплати ОСОБА_1 належної їй заробітної плати, стягнено з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 невиплачену за період з 08 березня 2016 року по 12 лютого 2018 року включно заробітну плату в сумі 139 406,54 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.05.2019 у вказаній справі, залишеною без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020 та Верховного Суду від 17.09.2020, адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо невиплати ОСОБА_1 відшкодування витрат в іноземній валюті у розмірі 80 857,41 дол. США та відшкодування витрат на переїзд, пов`язаний з переведенням на роботу до іншої місцевості в рамках довгострокового службового відрядження та про стягнення цих коштів залишено без розгляду.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністравним позовом до Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України ОСОБА_6, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2018 року, просила:

1) визнати протиправними дії відповідача в особі Міністра закордонних справ України ОСОБА_6 та його бездіяльність з неприпинення зловживань посадових осіб відповідача, які брали участь у розгляді звернень ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - зокрема порушення ОСОБА_6 вимог частини четвертої статті 7 частин першої та третьої статті 15, абзаців 2, 5, 6, 7 та 8 частини першої статті 19, частини першої статті 20 Закону України "Про звернення громадян", частини першої статті 22, пунктів 1) та 2) частини першої статті 60 Закону України "Про запобігання корупції", пунктів 1) та 13) частини першої статті 7, пунктів 1), 2), 3), 6), 7), а), 9) частини першої статті 8, частин четвертої та восьмої статті 44 Закону України "Про державну службу", пункту 157 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242 "Про затвердження типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади" та бездіяльність Відповідача в особі Міністра закордонних справ України ОСОБА_6 з невжиття заходів для припинення порушення своїми підлеглими ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 вимог частин першої та третьої статті 15, абзаців 2, 5, 6, 7 та 8 частини першої статті 19, частини першої статті 20 Закону України "Про звернення громадян", частини першої статті 22, частин першої та третьої статті 44, пунктів 1) та 2) частини першої статті 60 Закону України "Про запобігання корупції", вимог пунктів 1) та 13) частини першої статті 7, пунктів 1), 2), 3), 6), 7), 8), 9) частини першої статті 8, частин четвертої та восьмої статті 44, пунктів 2), 3), 4), 5) частини другої 2 статті 63 Закону України "Про державну службу" і зобов`язати Відповідача (відповідно до пункту 4) частини першої статті 15 та пункту 4) частини другої статті 245 КАС України) в особі Міністра закордонних справ України ОСОБА_6 , як суб`єкта призначення посадових осіб державної; служби України ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ініціювати стосовно них, згідно вимог частини першої статті 68 Закону України "Про державну службу", дисциплінарні провадження за систематичне (неодноразове) вчинення дисциплінарних проступків (а саме: перевищення - службових повноважень і невиконання та неналежне виконання актів органів державної влади), а як суб`єкта-ініціатора подань про призначення посадових осіб державної служби України ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - поінформувати про факти порушення ними законодавства України Національне агентство з питань державної служби України та. Кабінет Міністрів України;

2) відповідно до пункту 4) частини першої статті 5, пункту 4) частини другої статті 245 КАС України та частини третьої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" зобов`язати Відповідача в особі Міністра закордонних справ України ОСОБА_6 у встановлений статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" місячний строк з часу винесення судом рішення по цієї справі особисто надати ОСОБА_1 , згідно з вимогами пункту 13) частини першої статті 7 Закону України "Про державну службу", письмову відповідь по суті з інформацією про проходження нею державної служби, тобто про результати планової щорічної оцінки її роботи на посаді другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України в США у 2015 року та розгляду питання закріплення її на посаді першого секретаря, посадові обов`язки за якою вона результативно виконувала понад два роки.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/11676/17 від 28.03.2019, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2019, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича щодо неналежного та несвоєчасного розгляду звернення ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, яке отримано відповідачем 10 лютого 2017 року. Зобов`язано Міністерство закордонних справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року з урахуванням висновків даного рішення та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

Позивачка, посилаючись на висновки суду у справі №826/11676/17, а саме на те, що вказаним рішенням встановлено невиконання обов`язку щодо вчасного та об`єктивного розгляду заяви позивача, відсутність відповідей по суті заяви позивача, систематичне порушення вимог щодо строків розгляду заяв позивача, ненадання відповідей на заяви позивача, розгляд заяв позивача саме тією посадовою особою, дії та бездіяльність якої оскаржувалася в цих заявах, надання відповідей на звернення позивача іншими особами з перевищенням ними службових повноважень замість визначених в законі осіб, створення перешкод для здійснення законних інтересів позивача, порушення і обмеження реалізації та використання прав, наданих позивачу Конституцією та іншими нормативно-правовими актами України. порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції", звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про центральні органі виконавчої влади», Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України "Про Кабінет Міністрів України", в тому числі, щодо спрямування та координації діяльності центральних органів виконавчої влади.

На виконання вказаних вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Кабінетом Міністрів України 30 березня 2016 року прийнято постанову № 281, якою затверджено Положення про Міністерство закордонних справ України.

Відповідно до пункту 1 вказаного Положення, Міністерство закордонних справ України (МЗС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МЗС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері зовнішніх зносин.

Згідно з вимогами підпункту 86 пункту 4 Положення, Міністерство закордонних справ України відповідно до покладених на нього завдань здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю МЗС, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації визначає Закон України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII.

В силу статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізації права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно зі статтею 4 Закону, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

У відповідності до статті 5 Закону, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

З матеріалів справи слідує, що під час розгляду справи №826/11676/17 ОСОБА_1 заявлено вимоги про визнання протиправними дії відповідача в особі Міністра закордонних справ України ОСОБА_6 та його бездіяльність з неприпинення зловживань посадових осіб відповідача, які брали участь у розгляді звернень ОСОБА_1 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - зокрема порушення... ОСОБА_8 ... вимог частин першої та третьої статті 15, абзаців 2, 5, 6, 7 та 8 частини першої статті 19, частини першої статті 20 Закону України "Про звернення громадян", частини першої статті 22, частин першої та третьої статті 44, пунктів 1) та 2) частини першої статті 60 Закону України "Про запобігання корупції", вимог пунктів 1) та 13) частини першої статті 7, пунктів 1), 2), 3), 6), 7), 8), 9) частини першої статті 8, частин четвертої та восьмої статті 44, пунктів 2), 3), 4), 5) частини другої 2 статті 63 Закону України "Про державну службу".

Колегія суддів зазначає, що в адміністративній справі, яка розглядається, позивачка просить визнати протиправними, корупційними та дискримінаційними дії та бездіяльність керівника Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України Ярмілка Ю.А. (а саме: систематичне порушення ним відносно звернень ОСОБА_1 встановленого порядку розгляду звернень громадян та вимог: ст.ст. 19, 21, 24, ч. 3 ст. 25, ст. 28, ч. 3 ст. 32, ст. 40, ч. 4 ст. 41, ч.ч. 1,4 та 7 ст. 43, ст. 48, ст. 64 та ст. 68 Конституції України; ч.ч.1 та 4 ст. 7, ч.1 ст. 9, ч.ч. 1,3 та 4 ст. 15, абз.3 та 7 ч. 1 ст. 18, абз. 2,5,6, 7, 8 та 9 ч. 1 ст. 19, ч.1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян"; п.п. 1, 3, 4, 11, 13 ч. 1 ст. 7, п.п. 1, 2, 3, 7, 8, 9 ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 44, п.п. 1, 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 62, ч. 1 ст. 76 Закону України "Про державну службу "; ч.1 ст. 22, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 38, ч.1 ст. 41, ч. 1 ст. 42, ч.ч. 3 та 7 ст. 53, ч.1 ст. 60 Закону України "Про запобігання корупції"; ч.1 ст.2, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні"; п. 10, п. 12, п. 13 ч. 1 та 3 п. 52, п. 183, п. 184, п. 192, абз. 1 п. 207 "Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242.

Разом з тим, у даній позовній заяві позивачка посилається на висновки встановленні рішенням Окружого адміністративного суду м. Києва у справі №826/11676/17, що набрало законної сили.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у даній справі ставиться питання про відповідність законодавству дій Ярмілка А.І. - керівника Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України у 2016-2017 роках щодо розгляду її звернень за 2016-2017 роки, що вже були предметом судового розгляду у справі №826/11676/17.

Рішенням Окружого адміністративного суду м. Києва у справі №826/11676/17 встановлено, що 10 березня 2017 року відповідачем підготовлено лист № 201/19-091-1050 за підписом директора Департаменту менеджменту персоналу ОСОБА_8, який направлено на адресу позивача 16 березня 2017 року, в якому зазначено про те, що у зв`язку із заявою ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, вважали б за доцільне повернутися до розгляду порушеного у зазначеному зверненні питання після прийняття Вищим адміністративним судом України рішення за результатами розгляду касаційної скарги МЗС України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року, оскільки ухвалою суду від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження.

19 липня 2017 року відповідачем підготовлено позивачу лист № 201/19-091-2373, за підписом Державного секретаря Андрія Заяць, який направлено на її адресу 24 липня 2017 року, в якому зазначено про те, що 04 березня 2016 року позивачу були передані придбані Посольством України в США авіаквитки для повернення позивача та членів її сім`ї до України у зв`язку із завершенням довготермінового відрядження. Однак ОСОБА_1 повернула зазначені авіаквитки із власноручною приміткою про відмову ними скористатися. А тому відшкодування коштів, витрачених позивачем на авіаквитки, є неможливим. Водночас зауважено, що до розгляду порушеного у зверненні питання було б доцільно повернутися після прийняття рішення Вищим адміністративним судом України.

У листі № 201/19-091-3089 від 31 серпня 2017 року, за підписом Директора Департаменту менеджменту персоналу МЗС України ОСОБА_8, який направлено на адресу позивача 04 вересня 2017 року, зазначено про те, що у зв`язку із надходженням до МЗС України чергової заяви повідомляється про те, що відповіді на порушені питання неодноразово надавались Міністерством письмово із дотриманням вимог Закону України "Про звернення громадян".

Згідно з вимогами наказу Міністерства закордонних справ України № 564 від 20 грудня 2017 року "Про тимчасовий розподіл обов`язків з координації та контролю діяльності структурних підрозділів апарату МЗС, Дипломатичної академії при МЗС, ДП "ГУКО" та редакції журналу "Зовнішні справи", Департамент менеджменту персоналу підпорядкований Державному секретарю ОСОБА_4 .

Також суд дійшов висновку, що Міністерством закордонних справ України правомірно надано відповіді на звернення Позивача за підписом Державного секретаря МЗС ОСОБА_4, та директора Департаменту менеджменту персоналу ОСОБА_8 який координується та контролюється Державним секретарем. При цьому, посилання позивача на те, що відповіді було надано саме тими особами, дії яких вона оскаржила, та що вказані особи не мали повноважень відповідати на звернення позивача, є безпідставними та не підтверджуються відповідними доказами.

Разом з тим, судом не встановлено обставин порушення відповідачем чи підлеглими йому посадовими особами вимог Закону України "Про запобігання корупції" та Закону України "Про державну службу" які могли б бути підставами для проведення стосовно них службової перевірки та притягнення до дисциплінарної відповідальності, що є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог в даній частині.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/11676/17 визнано протиправною бездіяльність МЗС України щодо розгляду звернення позивача від 07.02.2017, відповідь на яке від 10.03.2017 №201/19-091-1050 підписано ОСОБА_2 , при чому, згідно з висновками суду мова йде про відповідь по суті.

Також щодо повноважень ОСОБА_2 підписувати відповідь згідно з розподілом обов`язків, щодо дотримання при розгляді звернень позивача Законів України "Про запобігання корупції" та Закону України "Про державну службу" порушень не встановлено.

Таким чином, висновки викладенні у рішенні суду у справі №826/11676/17 у відповідності до ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування при розгляді даної справи.

Щодо доводів позивачки про порушення ОСОБА_2 вимог ч.1 ст.2, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.2, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 № 5207-VI законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Окрім того, адміністративний позов не місить обґрунтувань в чому саме полягає порушення відповідачем Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Стосовно позовних вимог в частині спричинення позивачу матеріальних збитків в розмірі 139 649,28 грн та 1159,70 дол. США та нанесення моральної шкоди в розмірі 113 529,11 грн, стягнення з ОСОБА_2 нанесеної ним ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 113 529,11 грн, колегія суддів зазначає, що дані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання протиправними, корупційними та дискримінаційними дій та бездіяльності відповідача.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У відповідності до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Окрім того, як встановлено судом першої інстанції та підстверджено під час апеляційного розгляду справи, зазначені позивачкою суми матеріальних збитків в розмірі 139 649,28 грн та 1159,70 дол.США вже були предметом судового розгляду, у справі №826/9871/17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року у справі №826/9871/17, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невиплати ОСОБА_1 належної їй заробітної плати та стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 невиплачену за період з 08 березня 2016 року по 12 лютого 2018 року включно заробітну плату в сумі 139 406,54 грн.

Також рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року від 21 лютого 2018 року у справі №826/14366/16, що набрало законої сили, стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 242,74 грн.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що питання щодо відповідності законодавству дій МЗС України щодо відносин з позивачем вже була предметом судового розгляду, зокрема, і щодо питання встановлення особи, яка спричинила невиплату позивачу вказаних сум, і нею є установа - МЗС України.

Щодо суми 1159, 7 дол. США, то стягнення 1 042,7 дол. США, витрачених на переїзд позивачки та членів її родини, також було предметом розгляду у справі №826/9871/17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року у справі №826/9871/17, залишеною без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020 та Верховного Суду від 17.09.2020, адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо невиплати ОСОБА_1 відшкодування витрат в іноземній валюті у розмірі 80 857,41 дол. США та відшкодування витрат на переїзд, пов`язаний з переведенням на роботу до іншої місцевості в рамках довгострокового службового відрядження та про стягнення цих коштів залишено без розгляду.

Окрім того, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року у справі №826/14366/16 стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 117 доларів США компенсації за відрядження за день, в який позивач повинна була відбути з відрядження (1042, 7 дол. США + 117 дол. США = 1159, 7 дол. США).

Таким чином, питання щодо відповідності законодавству дій МЗС України щодо відносин з позивачем вже була предметом судового розгляду, зокрема, і щодо питання встановлення особи, яка спричинила невиплату позивачу 117 дол. США, і нею є установа - МЗС України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.