Справа № 300/1607/20
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1607/20 пров. № А/857/15454/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року ( головуючий суддя в суді першої інстанції Шумей М.В.) у справі № 300/1607/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив визнати протиправними дії щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні невиплату на день звільнення з військової частини індексації грошового забезпечення. Стягнути середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2019 по 27.05.2020 у розмірі 327198,30 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) щодо не проведення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсації втрати частини доходів, а саме індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходів, а саме індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у зв`язку з порушенням строку її виплати, яка здійснена 27.05.2020, відповідно до вимог Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 № 2050-III.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Військової частини НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, без врахування принципу верховенства права з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в період по 20 березня 2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника командного пункту - заступника начальника штабу з бойового управління.

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №22 від 15 січня 2019 року позивача звільнено у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а 20 березня 2019 року виключено з списків особового складу військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №66 від 20.03.2019.

Під час проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.01.2016 по 31.10.2018 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

20.12.2019 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо виплати індексації мого грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 та надання довідки-розрахунку даної індексації.

Військовою частиною НОМЕР_1 надіслано відповідь вих. № 350/484/1/15 від 08 січня 2020 року, якою позивачу фактично відмовлено у виплаті індексації грошового забезпечення та наданні довідки-розрахунку.

Позивач вважаючи протиправною відповідь військової частини НОМЕР_1 вих. № 350/484/1/15 від 08 січня 2020 року, звернувся в суд з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно із статтею 12 Закону №2011, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 2 Закону №2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

У відповідності до частини 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частина 4 цієї статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (далі - КЗпП України) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно із статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати зокрема заробітної плати, нарахованої громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до положень статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Меньшакова проти України (Заява №377/02, рішення від 08.04.2010, остаточне 04.10.2010), ЄСПЛ вказав, що стосується скарги заявниці щодо провадження проти СМЗ Суд повторює, що заявники можуть стверджувати про порушення статті 1 Першого протоколу лише в тій мірі, в якій оскаржувані рішення стосуються їхнього майна у розумінні цього положення. Майном може бути або існуюче майно, або активи, включаючи право вимоги, щодо яких заявники можуть стверджувати, що вони мають щонайменше законне сподівання отримати можливість ефективної реалізації права на майно (див., серед багатьох інших джерел, ухвали щодо прийнятності у справах Мелгоус проти Чеської Республіки (Malhous v. the Czech Republic) [ВП, заява № 33071/96, ECHR 2000-XII, Грацінгер та Грацінгерова проти Чеської Республіки (Gratzinger and Gratzingerova v. the Czech Republic) [ВП], заява № 39794/98, п. 69, ECHR 2002-VII, рішення у справі Копецький проти Словаччини (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 35, ECHR 2004-IX, ухвалу щодо прийнятності у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини (Von Maltzan and Others v. Germany) [ВП], заяви №№ 71916/01, 71917/01 та 10260/02, п. 74, ECHR 2005-V, та ухвалу від 24 червня 2008 року щодо прийнятності у справі Бата проти Чеської Республіки (Bata v. the Czech Republic), заява № 43775/05).

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом спору в даній адміністративній справі є виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 18.10.2018.

На переконання суду першої інстанції правовідносини, які були предметом розгляду в адміністративній справі №300/92/20 стосуються не питання розрахунку при звільненні, а питання не виплати заробітної плати у повному розмірі в зв`язку із не проведенням індексації грошового забезпечення. Суд першої інстанції вірно зазначив, що особа набула права на звернення до суду з приводу не нарахування індексації вже в лютому 2016 року, тобто коли могла дізнатися про не здійснення такого нарахування в перший же місяць. Тобто індексація грошового забезпечення не є виплатою, яка може бути включена (як окрема складова) в розрахунок при звільненні (вихідна допомога, компенсація днів невикористаної основної та додаткової відпусток, заробітна плата по день звільнення тощо), оскільки являється спором стосовно порушення законодавства про оплату праці до якої не застосовуються строки звернення до суду, а тому в свою чергу стаття 117 КЗпП України до даних правовідносин не застосовується.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спір пов`язаний з виплатою індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.10.2018 не може бути складовою позовних вимог щодо здійснення повного розрахунку при звільненні, а є самостійним спором стосовно виплати не в повному розмірі заробітної плати (грошового забезпечення) за вказані періоди проходження позивачем військової служби.

Врахувавши викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, суд що відповідач частково діяв не у спосіб передбачений законом України та допустив протиправну бездіяльність в частині не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Таким чином, судом встановлено наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та часткового задоволення позову.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 300/1607/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська