Справа № 826/6555/15
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6555/15 Головуючий у 1-й інстанції: Григорович П.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2020 за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018 за нововиявленими обставинами у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа - Миколаївська митниця Державної фіскальної служби про скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- скасувати наказу Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 № 144-О;

- поновити позивача на посаді заступника начальника Миколаївської митниці Міндоходів, правонаступником якої є Миколаївська митниця ДФС;

- стягнути з Миколаївської митниці Міндоходів, правонаступником якої є Миколаївська митниця ДФС, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України задоволено частково: скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України №144-О від 12.03.2015; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Миколаївської митниці Міндоходів з 13.03.2015; стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.03.2015 по 31.05.2018 в розмірі 383 229, 62 грн.; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Миколаївської митниці Міндоходів з 13.03.2015 та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9 855, 10 грн.; в решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2018 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018 в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Державної фіскальної служби України - змінено, визначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Державної фіскальної служби України за період з 13.03.2015 по 30.05.2018 включно, у розмірі 212 955, 06 грн.; в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018 залишено без змін.

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018 за нововиявленими обставинами, у якій просила змінити рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2018 в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Державної фіскальної служби України, визначивши суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Державної митної служби України (як правонаступника Державної фіскальної служби України) за період з 13.03.2015 по 30.05.2018 включно, у розмірі 619 832, 21 грн.

В обґрунтування заяви заявником зазначено, що при прийнятті вказаного рішення від 31.05.2018 судом першої інстанції невірно було розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу через незастосування коефіцієнту коригування підвищення посадового окладу позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018 за нововиявленими обставинами задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні ст. 361 КАС України і не можуть бути підставою для перегляду судового рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання і помилкового висновку про відсутність підстав для перегляду рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018 за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Тобто, з вищевикладених норм вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, може бути переглянуто на підставі істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлена обставина - це юридичний факт, який передбачений нормами права і тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин; юридичний факт, що має істотне значення для вирішення конкретної справи; юридичний акт, який існував на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом; юридичний факт, який не міг бути відомий ані особі, яка заявила про це в подальшому, ані суду, що розглядав справу, оскільки, якби нововиявлена обставина була відома суду під час постановлення судового рішення, вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду.

Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду. Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі.

Обставини, що виникли чи змінилися після прийняття судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу в своїх поясненнях, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Істотність обставини означає те, що якби суд міг їх врахувати при вирішенні справи, то це тією чи іншою мірою вплинуло б на результат вирішення. Ознаку «не були і не могли бути відомі особи» потрібно розглядати як сукупність двох необхідних умов.

Тобто, для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї. Якщо вона все-таки могла знати про певну обставину за добросовісного ставлення до справи, тоді ця підстава для перегляду відсутня.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 2а-7523/10/1270, від 02.05.2018 у справі № 303/3535/16-а, від 04.09.2018 у справі № 809/824/17, від 22.11.2018 у справі № 826/14224/15, від 06.02.2019 у справі № 822/862/15 та від 10.04.2019 у справі № 813/8070/14.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 361 КАС України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При цьому, Верховним Судом в постанові від 20.02.2020 у справі № 825/6834/15 вказано, що процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Як уже було зазначено вище, у заяві про перегляд судового рішення позивач, як на нововиявлену обставину для перегляду судового рішення, вказує на те, що судом першої інстанції невірно було розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу через незастосування коефіцієнту коригування підвищення посадового окладу позивача.

Разом із тим, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів зауважує, що здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з довідки Миколаївської митниці ДФС від 20.03.2018 № 14-70-05-52/61, у якій визначений середньоденний заробіток позивача в сумі 459, 78 грн. (виходячи з кількості робочих днів у листопаді 2014 року - 20, у грудні 2014 року - 23, за які нараховувалась заробітна плата).

При цьому, у випадку незгоди позивача з правильністю здійсненого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач не була позбавлена можливості оскаржити рішення суду в цій частині в апеляційному та касаційному порядку з наведених мотивів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 265, 53 грн., а кількість робочих днів вимушеного прогулу становить 802 дні (період з 13.03.2015 по 30.05.2018 включно).

Отже, за висновком суду апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України та п. 2, 8 Постанови № 100, заробітна плата за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, складає: 265,53 х 802 = 212 955, 06 грн.

За таких обставин, оскільки під час розгляду справи Окружним адміністративним судом міста Києва позивач могла знати про існування коефіцієнту коригування підвищення посадових окладів, то дані обставини не є нововиявленими, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в пункті 40 рішення справи «Пономарьов проти України» (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін немає права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення»

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2018 за нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241-244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 03.02.2021.