Справа № 400/3460/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/3460/20
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Болтушенка А.О.,

за участю представника відповідача Кійко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування п.1 наказу від 12.08.2020 року №146,

В С Т А Н О В И Л А :

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі Миколаївського обласного військового комісара (з 02.09.2020 комісаріат переформовано без зміни функцій та коду ЄДРПОУ у Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) з вимогами щодо скасування п.1 наказу т.в.о. Миколаївського обласного військового комісара полковника В.Мамчура №146 від 12.08.2020 стосовно накладення дисциплінарного стягнення догани.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що проходить військову службу у Центральному районному військовому комісаріаті м. Миколаєва та має статус учасника бойових дій. За період служби до дисциплінарної відповідальності не притягувався, має заохочення від командування. За час проходження військової служби накопичив хронічні захворювання, періодично змушений звертатися до медичної служби. Умови служби у військкоматі дозволяють дотримуватися лікарських рекомендацій. 07.08.2020 о 14.00 год., позивач отримав розпорядження про убуття офіцерів військкомату у відрядження до в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я військового комісару Центрального РВК, де пояснив причини, згідно яких, на даний час він не може бути відрядженим (хронічні хвороби, необхідність догляду за дружиною та матір`ю). Рішенням командування не доведено рішення по зазначеному рапорту, бесіди не проведено, в проблеми позивача не вникали і чуйності не проявили. Крім того, у розпорядженні про убуття були відсутні посада за військово-облікової спеціальністю позивача та термін, на який його відправлено у відрядження. Також функціональні обов`язки позивача не передбачають проходження військової служби в зоні ООС в мирний час. Крім того, в серпні 2020 у позивача загострилася виразкова хвороба. 10.08.2020 призначено службове розслідування за фактом відмови вибувати у відрядження. 12.08.2020 довели наказ про накладення дисциплінарного стягнення - догани. Разом з тим, вину позивача не доведено, жодної аргументації не надано. ОСОБА_1 зазначає, що об`єктивна неможливість виконання розпорядження через погіршення стану здоров`я ніяк не свідчить про умисне бажання його не виконувати.

Відповідач заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволені, зазначаючи, що підполковник ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом і відповідно до висновків військово-лікарської комісії придатний до проходження військової служби. Згідно розпорядження про вибуття у відрядження в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 позивача мали залучити до сил та засобів, які приймають участь в зоні виконання завдань операції об`єднаних сил (ООС) та відповідно до замислу на доукомплектування особовим складом військових частин бойового складу. В рапорті ОСОБА_1 щодо неможливості виконання даного розпорядження зазначено обставини щодо свого морально-ділового стану та сімейних обставин 2 річної давності. За фактом відмови виконати наказ призначено службове розслідування, в ході якого з`ясовано, що це не перший випадок відмови підполковника ОСОБА_1 від відрядження в зону АТО, оскільки у 2018 році він вже відмовлявся від відрядження за аналогічних підстав. На той час у 2018 році командування проявило чуйність до потреб та проблем підполковника ОСОБА_1 , чим надало час для вирішення нагальних потреб, а саме понад 2 роки. В свою чергу, коли виникло питання виконання своїх загальновійськових обов`язків, позивач ухилився від відрядження, надав ідентичний рапорт з раніше заявлених підстав та тих самих довідок, термін яких сплинув. Вина позивача доведена під час службового розслідування та стягнення обрано відповідно до Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якій ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем не надано належної та об`єктивної оцінки щодо відсутності можливості у виконанні розпорядження, адже наявність обставин, які фізично унеможливлюють його виконання мають бути враховані при наданні оцінки щодо його невиконання. На виконання ст. 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ позивач негайно подав рапорт на ім`я військового комісара із роз`ясненням всіх причин, які не дають позивачу змоги бути відрядженим. ОСОБА_1 наголосив, що не відмовляється від виконання розпорядження, а не в змозі його виконати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив чи відповідали дії сторін вимогам Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Також ним залишено поза увагою, що службове розслідування проведено формально, упереджено та однобічно, без дослідження всіх обставин. Не досліджено, якими аргументами керувався відповідач щодо встановлення вини позивача та яким чином доведено його вину щодо невиконання наказу. Крім того, не досліджено умов контакту ОСОБА_1 , який не має вимог щодо відрядження останнього для виконання бойових завдань. Також судом не надано оцінки, що з 05.08.2020 позивач перебував на амбулаторному лікуванні з діагнозом: хронічний артрит лівого гомілковостопного суглоба та гострий тромбофлебіт гемороїдальних вузлів, про що є запис у медичній книжці. ОСОБА_1 зазначає, що термін дії довідок, на які він посилався не може сплинути, оскільки всі перелічені в них хвороби є хронічними. За весь період служби у військкоматі позивач не мав жодного дисциплінарного стягнення та має неодноразові подяки та 13 грамот, у 2018 році отримав відзнаку Міноборони України «Знак пошани».

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 з 01.08.1985 по 19.12.2005 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР та України, був звільнений в запас (а.с. 12-14).

17.08.2015 ОСОБА_1 призваний до Збройних Сил України за мобілізацією та проходив військову службу на посаді начальника відділення офіцерів запасу та кадрів Центрального РВК м . Миколаєва (а.с. 15).

30.05.2016 ОСОБА_1 уклав контракт зі Збройними Силами України на проходження військової служби на посаді начальника відділення офіцерів запасу та кадрів Центрального РВК м . Миколаєва.

Згідно ч. 3 контракту він є строковим та укладеним на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 15-18).

06.08.2020 командиром військової частини НОМЕР_2 надіслано розпорядження Миколаївському обласному комісару про забезпечення прибуття офіцерів районних (міських) військових комісаріатів за списком, на 07.00 10.08.2020 до штабу військової частина НОМЕР_2 м. Одеса, з подальшим вибуттям у відрядження в розпорядження військової частини НОМЕР_1 .

В доданому до розпорядження списку, окрім інших, був зазначений начальник відділення офіцерів запасу і кадрів Центрального РВК м. Миколаєва підполковник ОСОБА_1 (а.с . 88)

07.08.2020 військовим комісаром Центрального РВК м. Миколаєва доведено до відома підполковника ОСОБА_1 розпорядження про необхідність убути у відрядження.

07.08.2020 начальник відділення офіцерів запасу і кадрів Центрального РВК м. Миколаєва підполковник ОСОБА_1 відмовився від відрядження, про що подав рапорт (а.с.94).

Також, 07.08.2020 військовим комісаром Центрального РВК м. Миколаєва повідомлено військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про неможливість виконати наказ, у зв`язку з відмовою підполковника ОСОБА_1 (а.с. 90).

10.08.2020 т.в.о. військового комісара Миколаївського ОВК призначено службове розслідування за фактом відмови начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Центрального РВК підполковника ОСОБА_1 вибувати у відрядження (а.с. 100).

Проведеним службовим розслідуванням, а саме ч. 3 відповідного акту встановлено обставини, що наказ про відрядження належним чином доведено до відома ОСОБА_1 , але він відмовився його виконувати, подав рапорт, що за своїм морально-діловим станом та станом здоров`я, сімейними обставинами він не може відбути в зону ООС на доукомплектування особовим складом військових частин бойового складу.

Також зазначено, що це не перша відмова підполковника ОСОБА_1 від вибуття у відрядження. В 2018 році він так само відмовлявся від відрядження у зону АТО.

Згідно ч. 4 акту службового розслідування зазначено відомості про позивача, зокрема, що термін його військової служби становить 27 років, на останній посаді 5 років.

Зазначено, що вина військовослужбовця виражена у формі низької військової дисципліни, умисного невиконання загальних військових обов`язків військовослужбовців передбачених контрактом та Статутами ЗСУ.

Зазначені дії ОСОБА_1 кваліфіковані як невиконання наказу, порушенням вимог ст.ст.1,2,6 Дисциплінарного статуту ЗСУ та п.10 ст.11 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ (а.с. 101-102).

Відповідно до ч.5 акту службового розслідування запропоновано позивача, зокрема, притягнути до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, враховуючи скарги ОСОБА_1 на стан фізичного здоров`я та кількість днів перебування на лікарняному за останні три роки (141 день), запропоновано військовому комісару Центрального РВК направити позивача на проходження військово-лікарської комісії, на предмет придатності до військової служби (а.с. 102, на звороті).

12.08.2020 т.в.о. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ №146 «Про результати службового розслідування», відповідно до пункту 1 якого за невиконання вимог ст.ст.1, 2, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та п.10 ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальнику відділення офіцерів запасу і кадрів Центрального РВК підполковнику ОСОБА_1 оголошено догану (а.с. 104).

В тому числі, згідно пункту 5 зазначеного наказу, вказано направити позивача на проходження військово-лікарської комісії на предмет придатності до проходження військової служби (а.с. 104, на звороті).

04.01.2021 позивачем до суду апеляційної інстанції надано свідоцтво про хворобу №561, затверджене Регіональною ВЛК від 30.11.2020 №2032, яке свідчить про те, що 06.11.2020 військово-лікарська комісія ВЧ НОМЕР_3 за розпорядженням військового комісара Центрального РВК м. Миколаїв від 26.10.2020 №3/2535 провела медичний огляд ОСОБА_1 з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

В ході огляду встановлено ряд захворювань, в тому числі хронічних, які пов`язані з проходженням військової служби.

Визнано ОСОБА_1 обмежено придатним до військової служби. Непридатним до служби у високо мобільних десантних військах, плавскладі, морській піхоті, спец спорудах. Придатним до служби у частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах. Зазначено, що у супроводжуючому позивач не має потреби (а.с. 128-129).

Не погоджуючись з наказом від 12.08.2020 №146 в частині накладення догани, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини на які посилається позивач, обґрунтовуючи свою відмову від вибуття у відрядження, є непереконливими та не сумісними з виконання обов`язків військовослужбовця. Крім того, службове розслідування проведено, рішення про накладення дисциплінарного стягнення прийнято компетентною особою, міра стягнення обрана відповідно до ступеня правопорушення. Суд не вбачав ознак протиправності у наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та підстав для його скасування.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог статті 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ командир наділений правом віддавати накази і розпорядження, а підлеглий зобов`язаний - їх виконувати; наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до пункту 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема, б) догана.

З урахуванням наведених положень вірними є висновки суду першої інстанції, що позивач зобов`язаний виконувати накази командирів, у тому числі щодо вибуття у відрядження.

Слід звернути увагу, що загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби ЗСУ, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Положенням статті 26 Статуту передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини, відповідно, несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статей 28, 29, 30 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

За змістом ч.2,3 ст. 37 Статуту військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Судова колегія звертає увагу, що під наказом розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно - розпорядчих або адміністративно - господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або не вчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що по відношенні до позивача прийнято розпорядження щодо прибуття до штабу військової частина НОМЕР_2 м. Одеса, з подальшим вибуттям у відрядження в розпорядження військової частини НОМЕР_1 , яке він не виконав обґрунтовуючи свої мотиви в рапорті від 07.08.2020.

Слід зазначити, що в цій частині дії позивача відповідали положенням ч. 3 ст. 37 Статуту, які передбачають обов`язок військовослужбовця негайно доповісти про невиконання наказу з вказівкою на причини, що цьому слугували.

Оцінивши рішення суду першої інстанції, судова колегія вбачає, що він ретельно дослідив межі відповідальності позивача в контексті обов`язків визначених вищенаведеними Статутами ЗСУ, проте висновки суду про непереконливість обставин, на які посилався позивач, не є обґрунтованими, оскільки судом першої інстанції не надано їм жодної оцінки, як і не надано оцінки службовому розслідуванню про дані обставини.

За таких умов висновки про прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення компетентною особою та відповідність міри стягнення ступеню правопорушення є передчасними.

Для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин слід дослідити акт службового розслідування та обставини неможливості виконання позивачем розпорядження щодо вибуття у відрядження, оскільки зазначене дасть змогу встановити наявність вини в діях ОСОБА_1 та відповідність застосованого стягнення до вчиненого правопорушення.

Згідно із статтею 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Абзацом 2 статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до пункту 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові).

Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, який визначає механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Порядок №608).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Вищенаведене свідчить, що за своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки.

Матеріали справи, зокрема, рапорт ОСОБА_1 від 07.08.2020 (з посиланням на рапорт від 17.01.2018), аркуш бесіди від 07.08.2020, пояснення від 10.08.2020 (а.с. 22-23, 149-151) підтверджують, що обставинами неможливості виконання розпорядження про відрядження є:

стан здоров`я позивача (наявність хронічних захворювань у позивача підтверджується, зокрема, довідками від 14.06.2005 №195, від 27.04.2016 №314, свідоцтвом про хворобу №561, затвердженого 30.11.2020 (а.с. 28, 32, 128-129);

сімейні обставини пов`язані з доглядом за матір`ю (зазначені обставини підтверджуються довідками від 06.11.2015 №159, від 08.11.2016 №161, від 19.07.2017 №317/2, від 14.09.2020 (а.с. 29-31, 65) та дружиною.

Матеріали справи також свідчать, що позивач періодично проходить лікування своїх хронічних захворювань, що підтверджується, зокрема, випискою із медичної карти стаціонарного хворого №122 (лікування з 27.01.2020 по 11.02.2020), довідкою ВЛК від 25.05.2020 №2491 (звільнення від виконання службових обов`язків на 10 днів з 25.05.2020 по 03.06.2020), довідками ВЧ НОМЕР_3 від 25.08.2020 №1135, від 16.09.2020 №1733, від 23.09.2020 №3508 (звільнення від виконання службових обов`язків з 25.08.2020 по 29.08.2020, з 16.09.2020 по 22.09.2020, з 23.09.2020 по 02.10.2020) (а.с. 34, 36, 52, 67, 68).

Зазначені документи свідчать, що здоров`я позивача потребувало лікування як до прийняття оскаржуваного наказу, так і після з тенденцією до погіршення стану ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що в ході службового розслідування вищевказані обставини щодо наявності у позивача хронічних хвороб та періодичності їх лікування фактично було встановлено, оскільки в п. 5.6 відповідного Акту зазначено про перебування позивачем на лікарняному за останні три роки протягом 141 днів (а.с. 158).

За таких умов, неможливо стверджувати, що викладені позивачем в рапорті від 07.08.2020 обставини неможливості виконання наказу про відрядження до ВЧ НОМЕР_1 для прийняття участі в ООС є необґрунтованими.

Відповідач обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо прийняття оскаржуваного наказу зазначав, що позивач є придатним до військової служби, факт чого встановлено довідкою ВЛК від 27.04.2016 №314 (а.с. 28).

Разом з тим, обставини періодичності лікування позивача станом на 2020 рік та безумовна поінформованість відповідача про погіршення його стану (перебування на лікарняному протягом 141 дня за три роки) свідчать про необґрунтованість посилання на довідку від 27.04.2016 №314.

На думку судової колегії, перед прийняттям оскаржуваного наказу в частині накладення на позивача догани, відповідачу слід було з`ясувати, чи дозволяє стан здоров`я позивача бути відрядженим з зону ООС для виконання бойових завдань.

При цьому свідоцтво про хворобу №561, затверджене Регіональною ВЛК 30.11.2020 свідчать, що ОСОБА_1 обмежено придатний до військової служби та може її проходити у частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.

Видання даного свідоцтва після прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції не позбавило останнього можливості дослідити інші наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують обґрунтованість обставин викладених в рапорті позивача від 07.08.2020.

Судова колегія також критично ставиться до висновків акту службового розслідування в частині формування висновків про низьку військову дисципліну ОСОБА_1 .

Матеріали справи підтверджують, що протягом свого значного строку військової служби (27 років) ОСОБА_1 неодноразово, зокрема, в період з 2015 року отримував заохочення у вигляді: медалі « 20 років сумлінної служби» від 01.12.2015 №998, грамот від 26.05.2016 №70, від 14.02.2018 №14, від 12.02.2019 №15, від 25.05.2020 №57 (а.с. 40-42).

Крім того, наказом Міністра оборони України від 10.07.2018 №424 ОСОБА_1 нагороджено нагрудним знаком «Знак пошани» (а.с.49).

Відповідно до оцінної картки військовослужбовця ОСОБА_1 від 01.11.2019 визнано, що він відповідає займаній посаді. По тексту перераховано значну кількість позитивних характеристик позивача та жодним чином не зазначено про його недисциплінованість (а.с. 38).

Судова колегія також звертає увагу, що 17.01.2018 позивач вже подавав рапорт з проханням не відряджати його в зону АТО, обґрунтовуючи це обставинами своїх хронічних хвороб та необхідністю догляду за дружиною та матір`ю та відповідачем поданий рапорт було задоволено, тобто визнано поважність таких причин.

Доводи відповідача, що 07.08.2020 позивачем подано рапорт з обставинами ідентичними у рапорті від 17.01.2018 не спростовує їх тривалість та існування на сьогоднішній день.

Доводи, що у довідок про хвороби матері позивача минув термін дії є помилковими, оскільки вони свідчать про наявність у останньої хронічних хвороб, які мають стадії загострення та ремісіє, проте з часом остаточно не виліковуються.

За таких умов дії відповідача щодо винесення оскаржуваного наказу №146 від 12.08.2020, в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, не є достатньо обґрунтованими та такими, що співмірно відповідають обставинам неможливості виконання ОСОБА_1 розпорядження щодо вибуття у відрядження, а тому наявні підстави для скасування пункту 1 наказу т.в.о. Миколаївського обласного військового комісара полковника В. Мамчура №146 від 12.08.2020.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

З урахуванням зазначеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 28 серпня 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,317,321,322,325,328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати.

Прийняти по справі постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Скасувати пункт 1 наказу т.в.о. Миколаївського обласного військового комісара полковника В.Мамчура №146 від 12.08.2020 стосовно накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення догани.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 02 лютого 2021 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко