Справа № 160/7038/20
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2021 року м. Дніпросправа № 160/7038/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Кругового О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року (головуючий суддя: Лозицька І.О.) по адміністративній справі №160/7038/20, розглянутої у спрощеному провадженні

за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, 3 особи Верховної Ради України про визнання протиправними бездіяльності та висновку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 26.06.2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, 3 особи Верховної Ради України, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. при розгляді справи та підготовки висновку щодо його дискримінації;

визнати висновок Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 таким, що здійснений формально, без врахування викладених обставин в матеріалах справи та ухвалі суду, а також таким, що порушує його права та законодавство України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не здійснив заходів по протидії дискримінації, відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та не звернув увагу на судову практику у трудових спорах, що свідчить про незаконність його звільнення.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками. З метою встановлення факту дискримінації необхідно довести, що різниця у поводженні стосується осіб, які перебувають в аналогічних ситуаціях. При цьому, різне поводження має обумовлюватися наявністю в особи певної ознаки, за умови відсутності законної об`єктивно обґрунтованої мети встановлення такого розрізнення.

У наведеній позивачем ситуації ознак дискримінації у будь-якій із передбачених ст. 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формі не вбачається.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем 07.09.2020 року подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга ґрунтується на доводах, викладених у позовній заяві.

Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 року та від 15.01.2021 року відкрито апеляційне провадження по справі №160/7038/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження на 26.01.2021 року.

20.01.2021 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подано клопотання про бажання приймати участь в судовому засіданні по справі №160/7038/20.

Частиною 1 ст. 311 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки справа №160/7038/20 в суді першої інстанції була розглянута в спрощеному позовному провадженні та у суду апеляційної інстанції є можливість розглянути справу на основі наявних у ній доказів, відсутні підстави для задоволення поданого ОСОБА_1 клопотання щодо його участі в судовому засіданні по даній справі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст.2 та ч.4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 року відповідає, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2020 року по справі №204/7258/19 (2а/204/274/20) задоволено клопотання ОСОБА_1 та постановлено звернутися до Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини, з метою надання висновку про наявність ознак дискримінації по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, 3 особи Уповноважена Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України про відшкодування майнової та моральної шкоди, у зв`язку з застосуванням дискримінації у сфері праці та правосуддя.

14.05.2020 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 надійшов висновок №2824.2/2721/1/20/20/28.3 від 07.05.2020 року.

Як вбачається зі змісту висновку нею досліджені матеріали справи №204/7258/19 (2а/204/274/20) та встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду в зв`язку з тим, що відносно нього вчинено дискримінаційні заходи, а саме: звільнено його з роботи в ПАТ «БАНК ФОРУМ» під час перебування у відпустці та у вихідний день, проте наказ видано в понеділок (заднім числом), також не запропоновано зайняти іншу посаду, чим порушено приписи КЗпП України.

Проаналізовані джерела права, а саме ст. 24 Конституції України, ст. 2, 7 Загальної декларації прав людини, ст. 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Протоколу № 12 до цієї Конвенції, Уповноваженою Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 не встановлено дискримінації ОСОБА_1 , оскільки ознакою дискримінації є відмінне ставлення, виходячи зі раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, що в даному випадку відсутнє.

26.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. при розгляді справи та підготовки висновку щодо його дискримінації; визнати висновок Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 таким, що здійснений формально, без врахування викладених обставин в матеріалах справи та ухвалі суду, а також таким, що порушує його права та законодавство України.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1,3,4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який є посадовою особою та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

Пунктом 2 ч.1 ст. 1, ст.5, ст.6 ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, а саме надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначені норми, а також те, що ОСОБА_1 не доведено неправомірності дій та складеного Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денісовою Л.Л. висновку №2824.2/2721/1/20/20/28.3 від 07.05.2020 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовано.

Оскільки судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають зазначення для справи та винесено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року по адміністративній справі №160/7038/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 26 січня 2021 року, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий