Справа № 240/20231/20
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойлгазтрейд" до Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішень,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Ойлгазтрейд" із позовом до Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області від 6 листопада 2020 року №№13/1, 13/2, 13/3, 13/4, 13/5.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що оскаржувані рішення винесені за результатами проведеної відповідачем перевірки характеристик продукції - автомобільного пального за адресою: Хмельницька область, м.Хмельницький, с.Пирогівці, автошлях Львів-Кіровоград-Знамянка 268 км, де знаходиться АЗС.
За результатами проведеної перевірки складено акт перевірки характеристик продукції від 6 листопада 2020 року №13-8/20, відповідно до якого встановлено порушення пункту 9 Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №927 від 1 серпня 2013 року (далі - Технічний регламент №927) та абзацу п`ятого частини 3 статті 29 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції", оскільки на паспортах якості палива відсутній товарний знак підприємства виробника, а у деклараціях відповідності посилання на ДСТУ та сертифікат.
За результатами перевірки відповідачем прийняті рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/1, №13/2, №13/3, №13/4, №13/5. У відповідності до вказаних рішень відповідачем вжито обмежувальні заходи, а саме: обмеження надання продукції на ринку шляхом приведення продукції у відповідність до встановлених вимог шляхом взаємодії з суб`єктами господарювання у ланцюгу постачання відповідної продукції або в інший спосіб, що не суперечить законодавству.
Позивач не погоджується з такими рішеннями, оскільки вважає, що за виявлених недоліків відповідач не повинен був застосовувати обмежувальні заходи, а також взагалі проводити перевірку у період карантину.
Позивач стверджує, що товариство не видавало паспорти якості, оскільки прерогатива їх видання покладена на випробувальні лабораторії, що чітко визначено законодавством. Законодавством не визначено порядку та у який спосіб мало б відбуватися відображення товарного знаку іноземного підприємства-виробника на паспорті якості, виданому випробувальними лабораторіями України. Нормами законодавства не передбачено право чи обов`язок розповсюджувача або постачальника вносити будь-які зміни (в тому числі будь-які зображення, товарний знак, тощо) в паспорт якості, що виданий у встановленому порядку незалежною випробувальною лабораторією.
Паспорти якості, які були надані до перевірки, є чинними та дійсними, достатніми та належними документами, які засвідчують якість нафтопродуктів.
Додатково позивач зазначає, що негативні наслідки за відсутність закріплення у законодавстві порядку та способу, у які мав би розповсюджувач відобразити товарний знак підприємства-виробника на паспортах якості не можуть покладатися на ТОВ "Оілгазтрейд" як на розповсюджувача нафтопродуктів.
Позивач звертає увагу на те, що під час перевірки відповідачу надано декларації про відповідність на кожен вид палива, яке реалізувалося на АЗС, що підтверджує відповідність нафтопродуктів Технічному регламенту №927. Під час перевірки не встановлено жодних порушень якісних характеристик палива.
Позивач також посилається на існування заборони на проведення перевірок органами і посадовими особами, уповноваженими здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності у зв`язку із запровадженням карантинних заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби COVID-19.
Позивач вважає, що рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/1, №13/2, №13/3, №13/4, №13/5, не відповідають нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим є протиправними та підлягають скасуванню.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року забезпечено позов шляхом зупинення дії оскаржуваних рішень.
Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не надав, про причини неподання відзиву суд не повідомив.
Частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що Державною екологічною інспекцією у Хмельницькій області згідно з направленням на проведення перевірки від 29 жовтня 2020 року №13-8/20 (а.с.15) у період з 3 листопада 2020 року до 6 листопада 2020 року було проведено планову перевірку ТОВ "Ойлгазтрейд" з питань характеристик продукції - автомобільного пального, що реалізується на АЗС за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с.Пирогівці, автошлях Львів-Кіровоград-Знам`янка 268 км, будинок б/н.
За результатами перевірки було складено акт перевірки характеристик продукції від 6 листопада 2020 року №13-8/20 у висновках якого вказано, що перевіркою встановлено наступні порушення:
- в паспорті якості №347 від 10 серпня 2020 року на бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5 - відсутній товарний знак підприємства виробника;
- в паспорті якості №398 від 8 жовтня 2020 року на бензин автомобільний А-92-Євро5-Е5 - відсутній товарний знак підприємства виробника;
- в паспорті якості №405 від 15 жовтня 2020 року на паливо дизельне ДП-Л-Євро5-В0 - відсутній товарний знак підприємства виробника;
- в декларації про відповідність до паспорта якості №347 від 10 серпня 2020 року на бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5 відсутня відомість про ДСТУ, номер сертифікату відповідності, дата його реєстрації, строк дії, назва та місце знаходження призначеного органу з оцінки відповідності;
- в декларації про відповідність до паспорта якості №405 від 15 жовтня 2020 року на паливо дизельне ДП-Л-Євро5-ВО відсутня відомість про ДСТУ, номер сертифікату відповідності, дата його реєстрації, строк дії, назва та місце знаходження призначеного органу з оцінки відповідності.
В акті зроблено посилання, що відсутність товарного знаку підприємства-виробника в паспортах якості є порушенням пункту 9 Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, затвердженого Постановою КМУ від 1 серпня 2013 року №927; а відсутність у деклараціях відповідності відомостей про ДСТУ, номер сертифікату відповідності, дати його реєстрації, строку дії, назви та місця знаходження призначеного органу з оцінки відповідності є порушенням абзацу 5 частини 3 статті 29 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» (а.с.17-20).
На підставі зазначеного акта перевірки відповідач прийняв наступні рішення:
1) рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/1, яким, у зв`язку з тим, що на перевірку було надано паспорт якості №398 від 8 жовтня 2020 року на бензин автомобільний А-92-Євро5-Е5, в якому відсутній товарний знак підприємства-виробника, застосовано обмежувальний (корегувальний) захід у вигляді обмеження надання продукції на ринку шляхом приведення продукції у відповідності до встановлених вимог та тимчасової заборони надання продукції на ринку з терміном виконання до 7 грудня 2020 року (а.с. 21-22);
2) рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/2, яким, у зв`язку з тим, що на перевірку було надано паспорт якості №347 від 10 серпня 2020 року на бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, в якому відсутній товарний знак підприємства-виробника, застосовано обмежувальний (корегувальний) захід у вигляді обмеження надання продукції на ринку шляхом приведення продукції у відповідності до встановлених вимог та тимчасової заборони надання продукції на ринку з терміном виконання до 7 грудня 2020 року (а.с. 24-25);
3) рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/4, яким у зв`язку з тим, що на перевірку було надано паспорт якості №405 від 15 жовтня 2020 року на паливо дизельне ДП-Л-Євро5-ВО, в якому відсутній товарний знак підприємства-виробника, застосовано обмежувальний (корегувальний) захід у вигляді обмеження надання продукції на ринку шляхом приведення продукції у відповідності до встановлених вимог та тимчасової заборони надання продукції на ринку з терміном виконання до 7 грудня 2020 року (а.с. 29-30);
4) рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/3, яким у зв`язку з тим, що на перевірку було надано декларацію про відповідність до паспорта якості №347 від 10 серпня 2020 року на бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5, у якому відсутні відомості про ДСТУ, номер сертифікату відповідності, дата його реєстрації, строк дії та назва та місце знаходження призначеного органу з оцінки відповідності, застосовано обмежувальний (корегувальний) захід у вигляді обмеження надання продукції на ринку шляхом усунення формальної невідповідності з терміном виконання до 7 грудня 2020 року (а.с. 26-27);
5) рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/5, яким у зв`язку з тим, що на перевірку було надано декларацію про відповідність до паспорта якості №405 від 15 жовтня 2020 року на паливо дизельне ДП-Л-Євро5-В0, у якому відсутні відомості про ДСТУ, номер сертифікату відповідності, дата його реєстрації, строк дії та назва та місце знаходження призначеного органу з оцінки відповідності, застосовано обмежувальний (корегувальний) захід у вигляді обмеження надання продукції на ринку шляхом усунення формальної невідповідності з терміном виконання до 7 грудня 2020 року (а.с.32-33).
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.
Щодо доводів позивача про існування заборони на проведення перевірок під час дії карантину, суд зазначає наступне.
Згідно з підпунктом 4 пункту 2 розділу II Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року №530-ІХ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) забороняється проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року №533-ІХ тимчасово, по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), але не раніше 30 червня 2020 року, забороняється проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, крім державного нагляду (контролю): за діяльністю суб`єктів господарювання, які відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України критеріїв оцінки ступеня ризику від провадження господарської діяльності віднесені до суб`єктів господарювання з високим ступенем ризику; у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Однак, відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів <...> державного ринкового нагляду та контролю нехарчової продукції...
Отже, з аналізу наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що заборона на проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, встановлена Законами №530-ІХ та №533-ІХ, не поширюється на перевірки в сфері державного ринкового нагляду та контролю нехарчової продукції.
На підставі зазначеного, доводи позивача про незаконність проведення відповідачем перевірки через заборону встановлену на час карантину суд вважає безпідставними.
Щодо відсутності у паспортах якості товарного знаку підприємства-виробника, та правомірності оскаржуваних рішень відповідача від 6 листопада 2020 року №13/1, №13/2, №13/4 суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року №1069 затверджено "Перелік видів продукції, щодо яких органи державного ринкового нагляду здійснюють державний ринковий нагляд", зокрема державний ринковий нагляд щодо автомобільних бензинів, дизельного, суднового та котельного палива здійснює Держекоінспекція за постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2013 року №927 "Про затвердження Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив".
Пунктом 5 Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2013 року №927 (далі - Технічний регламент №927) передбачено, що дозволяється виготовлення, введення в обіг і обіг палива, які відповідають вимогам цього Технічного регламенту.
Згідно з пунктом 8 Технічного регламенту №927 кожна партія палива, що вводиться в обіг або перебуває в обігу, повинна мати документ про якість (паспорт якості) палива.
Пунктом 9 Технічного регламенту №927 визначено, що документ про якість (паспорт якості) палива повинен містити:
- дату видачі і номер документа;
- назву, марку палива;
- товарний знак підприємства-виробника, його назву та адресу;
- назву та адресу постачальника (за наявності);
- дату виготовлення палива;
- дату відбирання проби та дату проведення випробування;
- нормативні значення та фактичні результати випробувань, які підтверджують відповідність марки палива вимогам цього Технічного регламенту;
- відомості щодо декларації про відповідність;
- посилання на нормативні документи на методи випробування згідно з нормативним документом на паливо; номер партії (резервуара);
- дані про вид та кількість добавок (присадок);
- підпис начальника відділу технічного контролювання або керівника лабораторії, яка виконує функції відділу, або уповноваженої особи, завірений печаткою.
З наведеної норми вбачається, що паспорт якості повинен містити товарний знак підприємства-виробника, його назву та адресу, що разом зазначено в окремому абзаці (абзац 4) пункту 9 Технічного регламенту №927.
Відповідно до абзацу 9 пункту 3 Технічного регламенту №927 документ про якість (паспорт якості) палива - документ, що містить дані для ідентифікації та фактичні значення показників якості нафтопродуктів, отримані в результаті лабораторних випробувань, а також інформацію про їх відповідність вимогам нормативних документів.
З наведеного визначення вбачається, що паспорт якості слугує для ідентифікації палива та підтвердження значення показників якості.
Отже, вимоги до паспорта якості, наведені у пункті 9 Технічного регламенту №927, слугують для забезпечення ідентифікації продукту та відображення його показників якості, що не було враховано відповідачем під час перевірки.
Паспорти якості №347 від 10.08.20, №398 від 08.10.20, №405 від 15.10.20 містять назву підприємства виробника та його адресу (а.с. 37, 41, 45), що відповідає абзацу 4 пункту 9 Технічного регламенту №927, та дозволяє ідентифікувати продукт, що відповідає такій меті якій слугує документ про якість палива як ідентифікація продукту, що зазначена у абзаці 9 пункту 3 Технічного регламенту №927.
Незазначення товарного знаку виробника не перешкоджає, у даному випадку, ідентифікації нафтопродуктів, що не було враховано перевіряючими.
Відповідно до частини 1 статті 29 Закону України 2 грудня 2010 року №2735-VI "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" (далі - Закон №2735-VI) у разі якщо органом ринкового нагляду встановлено, що продукція не відповідає встановленим вимогам (крім випадків, передбачених статтею 28 цього Закону, та формальної невідповідності), орган ринкового нагляду невідкладно вимагає від відповідного суб`єкта господарювання вжити протягом визначеного строку заходів щодо приведення такої продукції у відповідність із встановленими вимогами.
Отже, з наведеної норми вбачається, що Закон №2735-VI розрізняє такі недоліки продукції: 1) невідповідність встановленим вимогам, 2) формальна невідповідність (частина 3 статті 29 Закону №2735-VI), 3) продукція, яка становить серйозний ризик (стаття 28 Закону №2735-VI).
Частина 1 статті 30 Закону №2735-VI передбачає, що обмеження надання продукції на ринку здійснюються шляхом: 1) приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами (згідно з частинами першою і четвертою статті 29 цього Закону); 2) усунення формальної невідповідності (згідно з частиною третьою статті 29 цього Закону); 3) тимчасової заборони надання продукції на ринку.
Під час перевірки не було встановлено недотримання якісних характеристик продукту, отже він не несе загрози для споживачів, тобто відсутні підстави для застосування статті 28 Закону №2735-VI та заборони надання продукції на ринку. Виявлене порушення не є формальною невідповідністю у розумінні частини 3 статті 29 Закону №2735-VI, а Технічним регламентом №927 не встановлено інших формальних невідповідностей.
Щодо дотримання інших встановлених вимог пунктом 9 Технічного регламенту №927, тобто таких як нанесення товарного знаку та приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом було встановлено, що незазначення товарного знаку виробника не перешкоджає, у даному випадку, ідентифікації нафтопродуктів, що не було враховано перевіряючими.
Окрім того, перевіряючими не враховано наявність у позивача на це ж пальне, тієї ж партії паспортів якості заводу виробника у яких нанесений товарний знак, а саме:
- паспорт якості №1266 від 1 жовтня 2020 року до паспорта №398 від 08.10.20 на бензин А-92-Євро5-Е5, виробником палива є ВАТ «Мозирський нафтопереробний завод» (Республіка Білорусь), на паспорті якості наявний товарний знак підприємтва-виробника (а.с. 38);
Тому посилання відповідача на те, що у документах про якість (паспорті якості) на автомобільне паливо, що реалізується позивачем, відсутній товарний знак підприємства - виробника, його назва та адреса, не відповідають дійсності.
Щодо зазначення товарного знаку саме в українському паспорті якості суд зазначає наступне.
Відповідно до положень частини 1 статті 420 Цивільного кодексу України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.
Отже, торговельні марки (знаки для товарів і послуг) є об`єктом права інтелектуальної власності.
Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство визначає товарний знак як будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами (стаття 492 Цивільного кодексу України).
Право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом (частина 1 статті 418 Цивільного кодексу України).
Положеннями частини 1 статті 424 Цивільного кодексу України встановлено, що майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом (частини 2, 3 статті 426 Цивільного кодексу України).
З наведених норм вбачається, що товарний знак підприємства виробника не може бути нанесений на власний розсуд українською лабораторією з перевірки якості продукту, оскільки це становитиме порушення права інтелектуальної власності, у даному випадку АТ "ОЛЕН Лутува" та ВАВ "Мозирський НПЗ".
Згідно з частиною 3 статті 30 Закону №2735-VI суб`єкти господарювання в ланцюгу постачання відповідної продукції зобов`язані співпрацювати між собою з метою приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами.
Частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, враховуючи те, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є виключне право дозволяти використання торговельної марки (пункт 2 частини 1 статті 495 Цивільного кодексу України), суд вважає, що у лабораторії ТОВ "Макс Енерджі" були відсутні правові підстави для нанесення товарного знаку підприємства виробника на українські паспорти якості №347 від 10 серпня 2020 року, №398 від 8 жовтня 2020 року, №405 від 15 жовтня 2020 року, оскільки представники заводів виробників не надають такі дозволи українським лабораторіям.
Відповідно до частини 5 статті 30 Закону №2735-VI тимчасова заборона надання продукції на ринку застосовується органами ринкового нагляду у разі прийняття ними рішення про: 1) відбір зразків продукції для проведення їх експертизи (випробування) - на строк проведення експертизи (випробування); 2) приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами - на строк дії відповідного обмеження. Тимчасова заборона надання продукції на ринку запроваджується одночасно з прийняттям рішень, зазначених у цій частині.
Враховуючи наведене, суд вважає, що у перевіряючих не було достатніх підстав для застосування коригувального заходу у вигляді приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами та для застосування тимчасової заборони надання продукту на ринку, суд вважає, що оскаржувані рішення відповідача від 6 листопада 2020 року №13/1, №13/2, №13/4 є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо відсутності у деклараціях про відповідність відомостей про ДСТУ, номер сертифікату відповідності, дати його реєстрації, строку дії, назви та місця знаходження призначеного органу з оцінки відповідності, та правомірності оскаржуваних рішень відповідача від 6 листопада 2020 року №13/3, №13/5 суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 29 Закону №2735-VI орган ринкового нагляду невідкладно вимагає від відповідного суб`єкта господарювання вжити протягом визначеного строку заходів щодо усунення формальної невідповідності, якщо цей орган встановить будь-яку таку невідповідність:
знак відповідності технічним регламентам було нанесено з порушенням вимог, визначених у відповідному технічному регламенті;
не було нанесено знак відповідності технічним регламентам, якщо його нанесення передбачено відповідним технічним регламентом;
не було складено декларацію про відповідність або декларація про відповідність (її копія чи спрощена декларація про відповідність) не супроводжує продукцію, якщо це передбачено відповідним технічним регламентом;
декларацію про відповідність було складено з порушенням вимог;
органу ринкового нагляду не надано доступу до технічної документації або вона є неповною;
вчинено інші порушення встановлених вимог, визначені у відповідному технічному регламенті як формальна невідповідність.
Перелік порушень встановлених вимог, які вважаються формальною невідповідністю, уточнюється у відповідних технічних регламентах.
Отже, складення з порушенням вимог декларації про відповідність було є формальною невідповідністю у розумінні частини 3 статті 29 Закону №2735-VI.
Дійсно, в декларації про відповідність від 29.06.19 до паспорта якості №347 від 10.08.20 (а.с.40) і у декларації про відповідність від 29.06.19 до паспорта якості №405 від 15.10.20 (а.с. 44), не зазначено ДСТУ та відомості про сертифікат відповідності.
Однак, у декларації про відповідність від 29.06.19 до паспорта якості №347 від 10.08.20 зазначено акронім Литовської організації зі стандартизації - LST, як держави члена Міжнародної організації зі стандартизації (ISO), та стандарт EN228 Європейського комітету зі стандартизації (CEN) (а.с.40), а у декларації про відповідність від 29.06.19 до паспорта якості №405 від 15.10.20 зазначено зазначено акронім Литовської організації зі стандартизації - LST, як держави члена Міжнародної організації зі стандартизації (ISO), та стандарт EN590 Європейського комітету зі стандартизації (CEN) (а.с. 44).
Литва (LST) та Україна (DSTU) є повноправними членами Міжнародної організації зі стандартизації ISO. Литва також є членом CEN (Європейського комітету зі стандартизації), а Україна є його асоційованим членом.
Cтандарт Європейського комітету зі стандартизації EN 228:2012 Automotive fuels Unleaded petrol Requirements and test methods (Автомобільні палива. Бензин неетилований. Вимоги і методи випробування) відповідає національному ДСТУ 7687:2015. У цьому стандарті за рівнем екологічної безпеки встановлено такі екологічні класи бензинів: Євро 3, Євро 4, Євро 5. Бензини екологічного класу Євро 5 відповідають загальним технічним вимогам, встановленим у таблицях 1 та 2 EN 228:2012.
Cтандарт Європейського комітету зі стандартизації EN 590:2004 Automotive fuels Diesel Requirements and test methods (Автомобільні палива. Дизельне паливо. Вимоги та методи випробовування) відповідає національному ДСТУ 4840:2007 «Паливо дизельне підвищеної якості. Технічні умови» в частині показників якості, технічних вимог та методів контролювання.
Наведені обставини не були враховані перевіряючими та не звернули увагу на те, що у деклараціях відповідності заводу виробника зазначено посилання на стандарти Європейського комітету зі стандартизації EN 228 та EN 590, які відповідають національним ДСТУ 7687:2015 та ДСТУ 4840:2007.
Щодо відомостей у деклараціях про відповідність про сертифікат відповідності суд зазначає наступне.
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 26 січня 2018 року №93 "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів» було визнано таким, що втратив чинність Наказ Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 1 лютого 2005 року №28 «Про затвердження Переліку продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні», до якого серед інших входили Палива: бензини автомобільні, авіаційні; дизельні; альтернативні, біопалива (для бензинових двигунів, для дизельних двигунів з вмістом біодизелю).
Відповідно, з дня набрання законної сили Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 26 січня 2018 року №93 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів» сертифікація автомобільного пального не є обов`язковою.
У примітці до графи «Сертифікат відповідності» Додатку №6 до Технічного регламенту №927, вказано, що ця графа «Застосовується за умови використання модуля, в якому оцінка відповідності проводиться призначеним органом з оцінки відповідності».
У відповідності до пункту 10 Модулів оцінки відповідності, які використовуються для розроблення процедур оцінки відповідності, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 13 січня 2016 року №95 (Далі - Модулі оцінки відповідності) з метою перевірки відповідності продукції відповідним вимогам технічного регламенту виробник або особа, що діє від його імені, для кожного виготовленого виробу проводить одне чи кілька випробувань щодо одного або кількох конкретних аспектів такого виробу. За вибором виробника зазначені випробування проводяться його акредитованим внутрішнім органом з оцінки відповідності або під відповідальність призначеного органу з оцінки відповідності (далі - призначений орган), обраного виробником. У разі коли випробування проводяться призначеним органом, виробник під відповідальність такого органу наносить у процесі виробництва його ідентифікаційний номер на продукцію.
Згідно з пунктом 12 Модулі оцінки відповідності виробник складає письмову декларацію про відповідність для моделі продукції та зберігає її разом із технічною документацією для подання на запити органів державного ринкового нагляду протягом десяти років після введення в обіг останнього зразка такої моделі. У декларації про відповідність зазначається інформація, яка дає змогу ідентифікувати продукцію, для якої її складено. Копія декларації про відповідність подається відповідним органам державного ринкового нагляду на їх запити.
Таким чином, виробник продукції може використовувати акредитований внутрішній орган з оцінки відповідності, який не передбачає залучення призначеного органу з оцінки відповідності. Зокрема, на дату декларування виробник може використовувати як модуль внутрішній акредитований орган з оцінки відповідності (лабораторію), у такому разі графа "Сертифікат відповідності" не заповнюється, у відповідності до роз`яснень примітки у Додатку №6 до Технічного регламенту №927.
При цьому відповідальність за відповідність продукції щодо якої виробником було складено декларацію про відповідність вимогам, установленим у відповідних технічних документах, а також за зміст декларації про відповідність несе безпосередньо виробник автомобільного палива, тобто в даному випадку АТ «ОРЛЕН Летува».
Таким чином, подані позивачем до перевірки декларація про відповідність від 29.06.19 до паспорта якості №347 від 10.08.20 і декларація про відповідність від 29.06.19 до паспорта якості №405 від 15.10.20 відповідають вимогам Технічного регламенту №927.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржувані рішення відповідача про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/3 та №13/5 також є протипранвими та підлягають скасуванню.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не було подано відзив на адміністративний позов. Суд вважає, що Державна екологічна інспекція у Хмельницькій області, як суб`єкт владних повноважень, не довела правомірності винесення оскаржуваних в даній справі рішень про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 6 листопада 2020 року №13/1, №13/2, №13/3, №13/4, №13/5, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 243, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Визнати протиправними та скасувати рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області від 6 листопада 2020 року №13/1, №13/2, №13/3, №13/4, №13/5.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін