Справа № 640/10399/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Прокуратури міста Києва, у подальшому заміненої на Київську міську прокуратуру у зв`язку із зміною найменування, про:

- визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки прокурора міста Києва від 23.04.2020 року №755к, яким звільнено ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва;

- стягнення з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.04.2020 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що прокуратурою міста Києва було виконано обов`язок щодо пропозиції ОСОБА_1 вакантних посад як прокурора прокуратури, так і й адміністративної посади у цьому органі, а тому відмова останнього від їх зайняття була правомірною підставою для прийняття спірного наказу про звільнення з прокуратури міста Києва.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом було залишено поза увагою, що, по-перше, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду встановлено відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора міста Києва у зв`язку з люстрацією, по-друге, сформованою судовою практикою передбачена можливість поновлення звільнених прокурорів на рівнозначних посадах, по-третє, будь-яких підстав для порушення гарантованого законодавством права Позивача на працю у Відповідача не було.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.02.2021 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У письмових поясненнях від 22.01.2021 року ОСОБА_1 просить задовольнити вимоги апеляційної скарги, наголошуючи, що рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 року у справі №640/7211/20 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 23.03.2020 року №81к, який став підставою для припинення повноважень Позивача на адміністративній посаді прокурора міста Києва.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 06.03.2020 року на підставі рішення Ради прокурорів України від 06.03.2020 року наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора № 80к (т. 1 а.с. 18) ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора міста Києва з 06.03.2020 року.

У свою чергу, Генеральним прокурором 23.03.2020 року прийнято наказ № 81к (т. 1 а.с. 19, 53), яким на підставі ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 3 ст. 1, п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» скасовано наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора від 06.03.2020 року № 80к як такий, що виданий без дотримання вимог ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Наказом виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 24.03.2020 року № 598к (т. 1 а.с. 52) Позивачу надано відпустку на 24 календарні дні з 24.03.2020 року до 16.04.2020 року включно.

У подальшому, як встановлено судом першої інстанції, після виходу ОСОБА_1 з відпустки, 17.04.2020 року виконувачем обов`язків прокурора міста Києва листом від 17.04.2020 року № 11-628вих20 (т. 1 а.с. 21-26, 55-60), з метою працевлаштування у цьому ж органі прокуратури, де ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора міста Києва, Позивачу запропоновано обійняти одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листі, у тому числі адміністративну посаду - заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду у кримінальному провадженні, а також посади прокурорів.

Крім того, в указаному листі зазначено, що у разі відмови від призначення на вакантну посаду, Позивач підлягає звільненню з посади прокурора відповідно до вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру».

Із змісту напису на вказаному листі вбачається, що ОСОБА_1 із запропонованими посадами не згоден, погоджується зайняти вакантну посаду прокурора міста Києва або іншу рівнозначну посаду в Офісі Генерального прокурора, прокурора області, з огляду на (1) позбавлення адміністративних повноважень в порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом, (2) відсутність будь-яких підстав пропонувати посаду з меншим обсягом роботи, (3) те, що правовідносини за посадою є номенклатурою Генерального прокурора (т. 1 а.с. 25-26).

У подальшому, виконувачем обов`язків прокурора міста Києва листом від 23.04.2020 року №11-280вих20 (т. 1 а.с. 27-32, 61-66), з метою працевлаштування у цьому ж органі прокуратури, де ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора міста Києва, повторно запропоновано Позивачу обійняти одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листі, у тому числі названу адміністративну посаду. Разом з тим, Позивач вдруге відмовився від запропонованих посад з тих самих підстав (т. 1 а.с. 32).

З урахуванням наведеного виконувачем обов`язків прокурора міста Києва прийнято наказ від 23.04.2020 року № 755к (т. 1 а.с. 20, 54), яким, на підставі наказу Генерального прокурора від 23.03.2020 року № 81к, відмов від призначення на вакантну посаду (листи від 17.04.2020 року № 11-268вих20, від 23.04.2020 року № 11- 280вих20), керуючись статтею 11, п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено прокурора ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду в органах прокуратури міста Києва на підставі ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» з 23.04.2020 року.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз ст. ст. 4, 41 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на виконання прокуратурою міста Києва всіх передбачених Законом обов`язків із призначення ОСОБА_1 на вакантній посаді у відповідному органі прокуратури.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно ч. 1 ст. 4 Закону організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначаються статтею 41 Закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 41 Закону звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав: 1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням; 2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону); 3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади; 4) наявність заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 11-15 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється керівником обласної прокуратури в окружних прокуратурах, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури, з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

Звільнення з адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором, а з адміністративної посади, передбаченої пунктами 4 і 5 частини третьої статті 39 цього Закону, - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Звільнення з таких адміністративних посад здійснюється виключно з підстав, передбачених частиною першою статті 51 цього Закону.

Частиною 2 статті 41 Закону передбачено, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: 1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді; 2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

При цьому, в силу положень ч. 4 ст. 41 Закону звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

За правилами ч. 5 ст. 41 Закону після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі або закінчення строку перебування на адміністративній посаді, або звільнення з посади прокурора, або припинення повноважень на посаді прокурора. При цьому виключно у випадку припинення повноважень прокурора на адміністративній посаді чи звільнення з неї правовідносини переходять у площину регулювання нормами ч. 5 ст. 41 Закону.

Як було встановлено раніше, підставою для звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади прокурора міста Києва, на яку останнього було призначено 06.03.2020 року згідно наказу в.о. Генерального прокурора №80к, став наказ Генерального прокурора від 23.03.2020 року №81к, яким попередній наказ було скасовано.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 року у справі №640/7211/20, яка набрала законної сили 14.01.2021 року, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 - скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2020 року та прийнято нове, яким задоволено позовні вимоги та визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора від 23.03.2020 року №81к.

Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, скасування у судовому порядку наказу Генерального прокурора, який став підставою для звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади прокурора міста Києва, свідчить про безпідставність застосування до Позивача передбачених ч. 5 ст. 41 Закону процедур призначення на іншу вакантну чи тимчасово вакантну посаду.

Судовою колегією враховується, що Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи указаний спір по суті, про судове оскарження наказу Генерального прокурора від 23.03.2020 року №81к був обізнаний, що випливає з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, однак залишив поза увагою, що вирішення справи №640/10399/20 було об`єктивно неможливим до набрання законної сили рішенням суду у справі №640/7211/20.

Разом з тим, як було неодноразово підкреслено вище, положення ч. 5 ст. 41 Закону можуть бути застосовані виключно до прокурора, звільненого з адміністративної посади чи такого, повноваження якого на адміністративній посаді припинені.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду в органах прокуратури міста Києва на підставі ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» перебувало поза межами правового поля, оскільки у судовому порядку встановлено незаконність звільнення Позивача з адміністративної посади прокурора міста Києва. Відтак оскаржуваний наказ в.о. прокурора міста Києва від 23.04.2020 року №755к є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, встановлені вище обставини звільнення Позивача без законної на те підстави свідчать, що з метою виконання завдань адміністративного судочинства суд апеляційної інстанції повинен вийти за межі позовних вимог, вирішивши питання щодо поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі.

Так, відповідно до п. 3 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-IX (далі - Закон № 113-IX) до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Дія цього пункту не поширюється на випадок, передбачений підпунктом 4 пункту 21 цього розділу.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що наказом Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 року №410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридичну особу «Прокуратура міста Києва» у «Київська міська прокуратура» (т. 1 а.с. 79-81).

Наказом Офісу Генерального прокурора від 08.09.2020 року №414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» визначено днем початку роботи обласних прокуратур 11.09.2020 року (т. 1 а.с. 82).

Отже, станом на час звільнення Позивача з роботи (23.04.2020 року) ні реорганізація, ні ліквідація Прокуратури міста Києва, де працював ОСОБА_1 , не відбувалася.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2019 року у справі № 826/10460/16, ототожнення поняття «попередня робота» та «попередня посада» є помилковим.

Виходячи із специфіки публічно-правових спорів, поняття «попередня робота» слід трактувати дещо ширше, зокрема, як обсяг та перелік функціональних завдань та обов`язків працівника, його повноважень та відповідальності за відповідною посадою.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом й у постанові від 28.02.2019 року у справі № 817/860/16.

Враховуючи ту обставину, що посада «прокурор міста Києва» не існує на час постановлення судового рішення, колегія суддів вважає, що для повного та належного захисту порушеного права Позивача необхідно зобов`язати Київську міську прокуратуру поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною тій, яку Позивач обіймав до звільнення.

Крім того, судовою колегією враховується, що згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

При цьому, згідно п. п. 5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Згідно наданої Позивачем довідки Київської міської прокуратури від 01.02.2021 року №21/30 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за березень 2020 року склала 2 069,21 грн.

Згідно листів Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» кількість робочих днів вимушеного прогулу у період з 23.04.2020 року по 03.02.2021 складає 196.

Таким чином, з огляду на викладене стягненню з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 належить середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.04.2020 року по 03.02.2021 року в сумі 405 565,16 грн. (2 069,21 х 196 робочих днів) з урахуванням податків і зборів.

Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абзацом 4 п. 8 Порядку №100 визначено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З урахуванням вказаних правил середньомісячне число робочих днів за період лютий-березень 2020 року становило 20,5 ((20 + 21) / 2), у зв`язку з чим сума заробітної плати за один місяць, яка належить до стягнення шляхом негайного виконання за правилами п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, складає 42 418,81 грн. (2 069,21 грн. х 20,5).

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог, залишивши поза увагою оскарження у судовому порядку наказу, прийняття якого зумовило виникнення спірних у цій справі правовідносин. У зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 371 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язки прокурора міста Києва від 23 квітня 2020 року №755к, яким звільнено ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва.

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді, рівнозначній посаді прокурора міста Києва.

Стягнути з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 405 565 (чотириста п`ять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 16 копійок.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 42 418 (сорок дві тисячі чотириста вісімнадцять) гривень 81 копійка.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 03» лютого 2021 року.