Справа № 620/2036/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2036/20 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 р. у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» до Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області, у якому просило стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради (ЄДРПОУ 03196,07 (один мільйон дев`ятсот чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят чотири) гривень заборгованості від перевезення пасажирів, які мають право на ці пільги згідно з чинним законодавством України, на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Позовні вимоги товариство обґрунтувало тим, що відмова Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області сплатити АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» вартість фактично наданих послуг по перевезенню пасажирів, які мають право на ці пільги згідно з чинним законодавством України в сумі 1914464,07 гривень суперечить нормам чинного законодавства та умовам договору про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом, укладеному між сторонами 01 січня 2019 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 р. позов задоволено повністю.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради 1914464,07 грн. заборгованості від перевезення пасажирів, які мають право на ці пільги згідно з чинним законодавством України, на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду встановленим обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.02.2021.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, у зв`язку з участю у іншому судовому процесі, однак, колегія суддів вирішила за можливе розглянути апеляційну скаргу, оскільки представником позивач не було заявлено про надання додаткових матеріалів чи доказів, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між АТ «Українська залізниця» (далі - перевізник, позивач) та Управлінням праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради (далі - платник, відповідач) 01 січня 2019 року укладений договір про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом, предметом якого є відносини сторін щодо здійснення компенсаційних виплат, пов`язаних з наданням послуг з перевезення пасажирів, які мають право на ці пільги згідно з чинним законодавством України та оформили пільгові проїзні документи.

Відповідно до умов п. 3.1 договору, його ціна складає фактичні збитки перевізника від перевезень окремих категорій громадян, що мають відповідні пільги.

За умовами п. 2.3 договору, платник (відповідач) зобов`язується щомісячно здійснювати компенсаційні виплати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян згідно з поданими перевізником рахунками на суму, яка підлягає компенсації (п. 2.3.1 договору), а також передбачити у своєму бюджеті кошти, які будуть спрямовані на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом в повному обсязі з урахуванням заборгованості за попередній період. (п. 2.3.2 договору)

Свої зобов`язання за договором в частині подання до 25 числа місяця наступного за звітним періодом облікових форм та актів звіряння розрахунків із платником (відповідачем) щодо надання за минулий місяць пільгового проїзду окремими категоріям громадян (п. 2.1.3 договору) позивач виконав в повному обсязі.

Проте, відповідач в неповному обсязі виконав свої зобов`язання за договором: при фактичному наданні позивачем послуг за договором в розмірі 2164464,07 гривень, відповідачем сплачено послуг на суму в розмірі 250000,00 гривень.

Так, заборгованість за договором, станом на 01.01.2020, становить суму в розмірі 1914464,07 гривень, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:

- на відповідача покладено обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти позивачем за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі. При цьому, подання облікових форм за січень - грудень 2019 року відповідає п. 10 Порядку, а тому, такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені;

- нормами чинного законодавства України не передбачено залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету;

- позивач не наділений правом перевіряти місце реєстрації пільгових пасажирів, чи відмовляти їм у наданні послуг, в разі реєстрації таких пасажирів за межами юрисдикції відповідача, адже перевезення пасажирів на пільгових умовах AT «Українська залізниця» виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього.

Доводи апеляційної скарги:

- оскільки позивачем не ведеться облік пільгової категорії громадян у частині місця проживання пасажирів, Управління вважає надані розрахунки на відшкодування компенсаційних виплат необґрунтованими;

- пільги на проїзд повинні відшкодовуватись за рахунок коштів Державного бюджету;

- судом першої інстанції не було враховано допущення арифметичної посилки в актах звіряння за перевезення пільгових категорій громадян станом на 01.03.2019 в розмірі 6417,16 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

За правилами частини п`ятої статті 102 Бюджетного кодексу, за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг здійснюються, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Згідно з ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, Законами України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Відповідно до п. 6 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженим Постановою КМ України від 19.03.1997 № 252, суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

Залізниця безперешкодно надає пільговий проїзд окремим категоріям громадян, які мають право на відповідні пільги при користуванні залізничним транспортом. Жодним законодавчим актом не передбачено обмеження у пільговому перевезенні осіб, які мають право на пільговий проїзд; особа, яка має право на пільговий проїзд, може скористатися такою пільгою в будь-який час і без жодних обмежень.

Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Загальний принцип надання пільг виглядає наступним чином: пасажир пільгової категорії придбаває безкоштовно чи з відповідною знижкою проїзний документ (квиток) для здійснення поїздки; залізницею враховуються недоотримані суми й виставляються рахунки відповідним органам.

Залізниця здійснює перевезення окремих категорій громадян за пільговими тарифами відповідно до чинних законів України, які передбачають такі пільги для конкретних категорій громадян, а не за окремими угодами, а збитки залізничного транспорту від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевого бюджетів.

Відповідно до положень ст. 174 Господарського кодексу України, зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону та іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Зобов`язання сторін, в даному випадку, виникають безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін.

Згідно з приписами ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт», встановлення тарифів на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) у межах України здійснюється на підставі бюджетної, цінової та тарифної політики у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на перевезення пасажирів і багажу у приміському сполученні встановлюються відповідними залізницями за погодженням з місцевими органами виконавчої влади. При рівні тарифів, що не забезпечують рентабельності цих перевезень, збитки залізниць компенсуються із місцевих бюджетів. Розрахунки за роботи і послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу, пошти, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів, провадяться за вільними тарифами, які визначаються за домовленістю сторін у порядку, що не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції. Для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини першої ст. 91 Бюджетного кодексу України, до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Тож, саме на управління соціального захисту населення місцевих адміністрацій (у справі - відповідач), які є головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, покладено обов`язок відшкодовувати підприємствам залізничного транспорту витрати, понесені за пільгове перевезення громадян.

При цьому, варто звернути увагу на те, що механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюється за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, а також субвенцій з державного або місцевого бюджетів, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян». (надалі по тексту також - Порядок)

Згідно п. 3 Порядку, облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформленні та видачі пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).

Відповідно до змісту п. 4 Порядку, сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.

За п. 5 Порядку, інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.

Відповідно до п. 7 Порядку, сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток).

Згідно з п. 9 Порядку, на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевого бюджетів.

Відповідно до змісту п. 10 Порядку, залізниця щомісяця не пізніше, ніж 15 числа місяця, наступного за звітним, подає відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, облікові форми.

Отже, з наведеного слідує, що облік пільгових категорій на залізничному транспорті здійснюється за виданими безкоштовними (пільговими) проїзними документами, які оформляються на підставі відповідного посвідчення за кожною категорією. Видача проїзних документів здійснюється через автоматизовану систему керування пасажирськими перевезеннями (АСК ПП УЗ) та реєстратори розрахункових операцій «Спекка-00». Сума недоотриманих доходних надходжень розраховується автоматизовано за кожним пільговим (безкоштовним) квитком у залежності від маршруту прямування згідно з діючими тарифами та формується в місячну звітність. На підставі звітності залізниці формують облікові форми, відповідно до яких головним розпорядникам коштів виставляються рахунки. В облікових формах зазначено фактичну кількість оформлених пільгових проїзних квитків та відповідну недоотриману суму коштів за перевезення фактичної кількості пільговиків.

Тож, як правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, наведене вище посилання покладають на відповідача обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти позивачем за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі. При цьому, подання облікових форм за січень - грудень 2019 року відповідає п. 10 Порядку, а тому, такі облікові форми повинні бути прийняті відповідачем та оплачені.

При цьому, також має бути відхилене посилання сторони відповідача на відсутність відповідного бюджетного асигнування на вказані цілі, у силу того, що ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 ЦК України, передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Нормами чинного законодавства України не передбачено залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відтак, відсутність бюджетних асигнувань не може слугувати підставою невиконання зобов`язань щодо компенсації пільгового проїзду залізничним транспортом окремих категорій населення.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року та від 15 березня 2019 року (справи № 761/10304/15-а, № 761/25336/15-а відповідно).

Також, Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

До того ж, колегія суддів вважає, що перевізник не наділений правом перевіряти місце реєстрації пільгових пасажирів, чи відмовляти їм у наданні послуг, в разі реєстрації таких пасажирів за межами юрисдикції відповідача, адже, таке перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - платник (відповідач) за договором, у силу закону та договірних зобов`язань, має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати перевізнику - позивачу.

Так, обслуговуючи дану категорію громадян України, залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення пільговиків.

Хоча чинним законодавством не врегульовано порядку проведення погашення заборгованості бюджетних установ у випадках, коли поточні бюджетні асигнування не покривають всі зобов`язання за укладеними договорами, проте вказане не може бути підставою для звільнення від виконання зобов`язань за укладеними договорами. Відсутність бюджетних асигнувань, як підстава відмови у відшкодуванні позивачу вартості перевезення пасажирів за пільговий проїзд окремих категорій громадян, порушує принципи справедливості та рівності, не створює належних умов виконання умов договору, а відсутність коштів для належного виконання грошового зобов`язання не може бути визнано обставиною, що звільняє від відповідальності, незалежно від підстав її виникнення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність, у даному випадку, підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради 1914464,07 грн. заборгованості від перевезення пасажирів, які мають право на ці пільги згідно з чинним законодавством України, на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області.

У цілому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та, насамперед, стосуються намагання апелянта вдатись до переоцінки обставин, яким вже було надано правову оцінку та обґрунтування відповідача по яким, були правомірно відхилені судом першої інстанції.

Щодо посилання апелянта на наявність помилки у актах звіряння за перевезення пільгових категорій громадян станом на 01.03.2019 в розмірі 6417,16 грн., колегія суддів зазначає, що вказаний акт звіряння розрахунків був підписаний сторонами договору, а виявлення арифметичних помилок у ньому, може бути уточнено сторонами договору за взаємним узгодженням правильних даних акта за вказаний період. (а.с. 33)

У частині посилань апелянта на те, що, оскільки, позивачем не ведеться облік пільгової категорії громадян у частині місця проживання пасажирів, Управління вважає надані розрахунки на відшкодування компенсаційних виплат необґрунтованими, колегія суддів зазначає, що вказане не відповідає дійсності, адже самим відповідачем укладався договір на про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом та підписувались акти звіряння розрахунків, а й отже, вказані зобов`язання сторін визнавались самими сторонами. (а.с. 18-47)

Колегією суддів також береться до уваги правова позиція щодо подібних правовідносин, висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 15 липня 2020 року у справі № 826/8586/16, від 20 червня 2018 року у справі № 804/8040/15.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 03.02.2021.