Справа № 460/908/20
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 460/908/20

адміністративне провадження № К/9901/2110/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства інфраструктури України

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року

у справі № 460/908/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт"

до Міністерства інфраструктури України

про визнання протиправним та скасування наказу,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 05 лютого 2020 року №41 "Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання" з моменту його прийняття.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, позов задоволено.

16 січня 2021 року відповідачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 460/908/20.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, у якому зазначено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції на адресу скаржника не надходило. 23 грудня 2020 року Міністерство інфраструктури України звернулося до суду апеляційної інстанції із заявою про надсилання копії рішення у цій справі. Восьмий апеляційний адміністративний суд листом від 12 січня 2021 року №10-09/32/21/06 повідомив касатора, що рішення у цій справі прийнято 13 жовтня 2020 року, однак у зв`язку із відсутністю достатніх асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії судових рішень надсилаються за допомогою електронних засобів зв`язку на електронні адреси учасників справи, а за їх відсутності копії судових рішень долучаються до матеріалів справи. Враховуючи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції на адресу Міністерства інфраструктури України не надходило, скаржник вважає, що строк на подання касаційної скарги пропущено з причин, які від нього не залежали.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Процесуальний строк звернення до суду передбачає забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або касаційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.

Частиною 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 329 КАС України, строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення.

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Як вбачається із матеріалів касаційної скарги, скаржник, як на підставу касаційного оскарження, посилається на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах. А також зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду. Крім того, вказує, що судом апеляційної інстанції не розглянуто клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч. ч. 2 і 3 ст. 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 2 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у ч. ч. 2 і 3 ст. 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.

За приписами ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо:

1) касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню;

2) є ухвала про закриття касаційного провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої касаційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення;

3) є постанова про залишення касаційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення;

4) скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними;

5) суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою;

6) Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у ч. 1 ст. 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі №ЗД/460/1/20 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" про забезпечення позову задоволено частково. Зупинено дію рішень Національного агентства з акредитації України від 21 січня 2020 року про скасування з 23 січня 2020 року атестата про акредитацію Випробувальної лабораторії ТОВ «Рівнестандарт» № 201277, дійсного до 07 листопада 2024 року та атестата про акредитацію Органу з сертифікації Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" № 1О271, дійсного до 30 червня 2024 року - до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" про скасування зазначених рішень. У задоволенні заяви про забезпечення позову в іншій частині відмовлено.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала з питань забезпечення позову від 23 січня 2020 року у справі №ЗД/460/1/20 надіслана судом в реєстр 24 січня 2020 року, зареєстрована - 25 січня 2020 року та оприлюднена - 27 січня 2020 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/87122048).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, що 24 січня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" направило до Міністерства інфраструктури України лист № 12 разом із ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі №ЗД/460/1/20 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Національного агентства з акредитації України. Зазначений лист (разом з копією ухвали) отримано Міністерством інфраструктури України 27 січня 2020 року (вх. №3567/0/7-20).

Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач був достеменно обізнаний зі змістом і суттю судового рішення від 23 січня 2020 року у справі №ЗД/460/1/20 проте всупереч йому, прийняв оскаржуване рішення.

Враховуючи вказане, колегія суддів зазначає, що виконання судового рішення, яким є і ухвала суду про забезпечення позову, є безумовним обов`язком суб`єкта владних повноважень, якому воно адресовано. Відтак, рішення чи дії, ухвалені (вчинені) всупереч ухвалі про забезпечення позову, є протиправними.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №826/3525/17 та від 10 грудня 2020 року у справі №826/12267/18.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач знав про наявність ухвали про забезпечення позову, проте діяв всупереч судового рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про незаконність наказу Міністерства інфраструктури України від 05 лютого 2020 року №41 «Про анулювання призначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання».

Отже, висновки суду першої та апеляційної інстанцій відповідають усталеним висновкам Верховного Суду, хоч і не містять посилань на правові позиції Верховного Суду, що не вимагається процесуальним законом та є формальним, що спростовує аргументи касатора про відсутність висноку Верховного Суду у спірних правовідносинах, на які останній посилається як на підставу касаційного оскарження.

Підстав для відступу від вказаного правового висновку колегія суддів не вбачає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд висловлював правову позицію щодо питань застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 817/1853/17, що також свідчить про помилковість доводів касатора про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, вказану у постанові від 11 серпня 2020 року у справі №404/4551/19 у якій зазначено, що судове рішення повинно бути направлено сторонам незважаючи на його розміщення в Єдиному державному реєстрі судових рішень є безпідставним, оскільки не спростовує висновків суду першої та апеляційної інстанцій та не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення.

Щодо доводів скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме щодо відмови у задоволенні клопотання про участь скаржника у судовому засіданні в режимі відеоконференції та не відкладенні розгляду справи, колегія суддів заначає, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів", а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами попередніх інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень ч. 5 ст. 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч. "с" ст. 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумаченню закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей. Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до ст. 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 36 рішення у справі "Golder v. the United Kingdom" № 4451/70, п. 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" № 8225/78, п. 37 рішення у справі "Guerin v. France" № 25201/94, п. 96 рішення у справі "Krombach v. France" № 29731/96, п. п. 53, 55 рішення у справі "Воловік проти України" № 15123/03, п. 27 рішення у справі "Пелевін проти України" № 24402/02, п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" № 45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі "Скорик проти України"); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах "Osman v. The United Kingdom" №23452/94 та "Kreuz v. Poland" № 28249/95); умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляд судом апеляційної інстанції (п. 48 рішення у справі "Levages Prestations Services v. France" №21920/93 та рішення у справі "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" №26737/95).

Отже, з огляду на те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу відповідно до правової позиції Верховного Суду, а скаржник не обґрунтував необхідність відступлення від такої, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 11 березня 2020 року у справі №1.380.2019.001530, від 25 березня 2020 року у справі №140/897/19 та від 15 квітня 2020 року у справі №560/994/19.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 328, пункту 6 частини першої статті 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Поновити Міністерству інфраструктури України строк на касаційне оскарження рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 460/908/20.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства інфраструктури України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 460/908/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнестандарт" до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіІ.В. Желєзний Я.О. Берназюк Н.В. Коваленко