Справа № 420/2667/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/2667/20
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року (суддя Юхтенко Л.Р., м. Одеса, повний текст рішення складений 21 липня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи Військової частини НОМЕР_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо невнесення до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2017 року №214 пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки та зобов`язання внести зміни до наказу від 23.10.2017 року №214 пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день переведення на інше місце служби 23 жовтня 2017 року.

28 травня 2020 року (вхід. № 20571/20) до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивачем зазначено в якості відповідачів: Військову академію (м. Одеса) та Військову частину НОМЕР_1 та просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не внесення до наказу від 08.01.2019 року №4 пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та зобов`язати включити зазначений пункт до наказу; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 року, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення на 08 січня 2019 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 23 червня 2020 року, задоволено клопотання відповідача військової частини НОМЕР_1 та виключено зі складу учасників справи військову частину НОМЕР_1 , оскільки до неї не заявлено позовні вимоги.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 січня 2019 року). Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 січня 2019 року). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням Військова академія (м. Одеса) подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з урахуванням того, що позивачем не здійснювалось оскарження наказу про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, то на момент видання наказу від 08.01.2019 року №4 позивачем погоджено проведення всіх необхідних розрахунків.

Позивач до апеляційного суду відзив не надіслав.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 15.10.2015 року (а.с. 10).

Згідно з Витягу із наказу Командування Військово-морських сил Збройних Сил України (по стройовій частині) № 214 від 23.10.2017 року полковника ОСОБА_1 вважати таким, що 23 жовтня 2017 року справи та посаду начальника автомобільної та бронетанкової служби озброєння командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України здав та вибув до Військової академії (м. Одеса) (а.с. 41).

Відповідно до послужного Списку особової справи полковника ОСОБА_1 , у період з 17.10.2017 року по 08.01.2019 року він працював заступником начальника кафедри бронетанкової техніки факультету підготовки спеціалістів високомобільних десантних військ Військової академії (м. Одеса) (а.с.9).

Згідно з Витягу із наказу Начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України №692 від 26 грудня 2018 року, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» полковника ОСОБА_1 , начальника автомобільної та бронетанкової служби озброєння командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України (а.с. 96).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся з адвокатським запитом до військової частини НОМЕР_2 , в якому просив повідомити, чи надавались позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій (а.с. 12).

Листом від 04.10.2019 року вих. №1863 військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача про те, що позивач відповідно до наказу №214 від 23 жовтня 2017 року був переведений для подальшого проходження служби до Військової академії (м. Одеса), при переведенні був проведений повний розрахунок.

Крім того, позивач звернувся із адвокатським запитом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив повідомити, чи надавалась позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій та листом від 17.10.2019 року вих. №154/111/4177 військова частина повідомила позивача про те, що додаткова відпустка за період з 01.01.2015 року по 23.10.2017 року позивачу не надавалась (а.с. 15).

В подальшому представник позивача звернувся з адвокатським запитом до Військової академії (м. Одеси) від 10.03.2020 року з проханням повідомити, чи надавалась позивачу додаткова відпустка (а.с. 64-65).

Листом від 19.03.2020 року №1/47/389 Військова академія (м. Одеси) повідомила позивача, що під час проходження військової служби у Військовій академії (м. Одеса) у період з 24.10.2017 року по 08.01.2019 року додаткові відпустки позивачу не надавались (а.с. 66).

Також матеріалами справи підтверджено, що позивач подав заяву від 30.03.2020 року на адресу Військової академії (м. Одеси) з проханням нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на останній повний місяць служби у Військовій академії (м. Одеса) (а.с. 67-69).

На вказану заяву Військова академія (м. Одеси) листом від 06.05.2020 року №6/21/332 повідомила позивача про те, що в особливий період надання військовослужбовцям інших видів відпусток припиняється та з огляду на те, що на час звільнення позивач погодився із проведеним розрахунком, на даний час відсутні підстави та фінансовий ресурс для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (а.с. 70-71).

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ (пункт 34 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18). Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги щодо не внесення до наказу від 08.01.2019 року №4 пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та зобов`язання включити зазначений пункт до вказаного наказу є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за змістом спірних правовідносин - нарахування та виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, ця справа має ознаки типової справи, перелічені у постанові Великої Палати Верховного Суду в зразковій справі №620/4218/18.

Частина друга статті 19 Конституції України установлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 років.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

В постанові Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) зазначено, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби (пункт 31 постанови).

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (пункт 32-33 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №620/4218/18).

Таким чином, колегія суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ (пункт 34 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №620/4218/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

За таких обставин суд першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки є обґрунтованими та належать задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 січня 2019 року) та зобов`язання Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення 08 січня 2029 року).

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не внесення до наказу від 08.01.2019 року №4 пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дій додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та зобов`язання включити зазначений пункт до вказаного наказу, суд першої інстанції вірно зазначав, що вказані позовні вимоги не належать задоволенню, оскільки наведений позивачем спосіб не є ефективним для захисту його порушених прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача є саме визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання її нарахувати та виплатити позивачу.

Крім того, позивачем не надані належні та допустимі докази щодо протиправності прийняття наказу від 08.01.2019 року №4.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Військової академії (м. Одеса) задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов