Справа № 500/1361/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 рокуСправа № 500/1361/20 пров. № А/857/12898/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року та додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправним та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.65), просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з: 01.04.1992 по 31.12.1997; 01.02.2000 по 04.07.2001; 02.01.2004 по 30.06.2004; 02.07.2004 по 30.09.2004; 01.04.2005 по 30.06.2005; 01.07.2005 по 30.09.2005; 25.10.2005 по 26.12.2005; 13.07.2007 по 02.10.2007; 22.01.2010 по 31.01.2010; 15.02.2010 по 28.02.2010; 17.03.2010р. по 31.03.2010; 16.04.2010 по 30.04.2010; 18.05.2010 по 31.05.2010; 17.06.2010 по 30.06.2010; 17.07.2010 по 31.07.2010; 17.08.2010 по 31.08.2010; 16.09.2010 по 30.09.2010; 17.10.2010 по 30.11.2011; 14.05.2012 по 05.08.2013.

зобов`язати ГУПФ зарахувати до страхового стажу позивача вище перелічені періоди роботи та здійснити відповідний перерахунок пенсії.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.

Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, їх оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нові рішення про відмову у задоволенні позову та відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

В доводах апеляційних скарг вказує, що для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості, які внесені на підставі документів. Обов`язок щодо подання документів при призначенні пенсії чи в подальшому її перерахунку покладається на особу, а не на органи ПФУ. Зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то зазначає, що у поданих позивачем документах жодним чином не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг з посиланням на первинні документи.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін)за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки вищенаведених спірних періодів є протиправними, а належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання ГУПФ зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірні періоди роботи та здійснити відповідний перерахунок пенсії, з дня звернення позивачки за призначенням пенсії.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції вказав, що наданими до суду доказами фактичний обсяг витрат на правову допомогу у даній справі позивачем обґрунтовано у повному обсязі, понесені позивачем витрати є співмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Такі висновки суду першої інстанції по суті спору відповідають встановленим обставинам справи, однак вказані судові рішення не можуть бути залишені без змін, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУПФ та з 07.08.2013 їй було призначено пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) (а.с.31).

23.10.2019 позивач звернулася до відповідача із заявою про зарахування періодів трудової діяльності, які не були враховані при призначенні пенсії за віком до трудового стажу та щодо здійснення відповідного перерахунку пенсії.

У відповідь на цю заяву ГУПФ листом від 17.02.2020 №403/03-15 повідомив останню про те, що період роботи з 01.04.1992 по 01.04.1997 не може бути зарахований до трудового стажу, оскільки у трудовій книжці відсутня дата і номер наказу про звільнення з роботи, а також підпис керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печатка підприємства або печатка відділу кадрів (а.с.22).

10.03.2020 позивач повторно звернулася до відповідача із заявою, в якій просила зарахувати до її трудового стажу періоди роботи, відомості про які були внесенні до її трудових книжок, а саме:

з 01.04.1992 по 31.12.1997 у Тернопільському міському продоб`єднанні;

з 01.04.1997 по 31.01.2000 у Приватному підприємстві «Торговий дім Тернопіль» (далі ПП);

з 01.02.2000 по 04.07.2001 у приватного підприємця ОСОБА_2 ;

з 02.01.2004 по 30.06.2004 у приватного підприємця ОСОБА_3 ;

з 02.07.2004 по 30.09.2004 у приватного ОСОБА_4 ;

з 01.04.2005 по 30.06.2005 у приватного підприємця ОСОБА_5 ;

з 01.07.2005 по 30.09.2005 у приватного підприємця ОСОБА_6 ;

з 25.10.2005 по 26.12.2005 у приватного підприємця ОСОБА_7 ;

з 13.07.2007 по 02.10.2007 у приватного підприємця ОСОБА_8 ;

з 22.01.2010 по 16.10.2010 у Закритому акціонерному товаристві «Агрокомбінат» (оскільки зараховано лише 141 день із 266 відпрацьованих днів);

з 17.10.2010 по 30.11.2011 у Приватному підприємстві «Продторг Тернопіль» (далі ПП-1);

з 14.05.2012 по 05.08.2013 у приватного підприємця ОСОБА_9 (а.с.23).

В зазначені періоди роботи ОСОБА_1 виконувала роботу касира, продавця.

На її повторне звернення відповідач листом від 24.03.2020 №550-518/Л-02/8-1900/20 повідомив позивачку про те, що при призначенні пенсії до страхового стажу їй не враховано період роботи з 01.04.1992 по 01.04.1997, оскільки в трудовій книжці в записі №11 зазначено, що відповідно до Указу Президента України від 31.01.1992 Тернопільське міське продоб`єднання перетворено в самостійну юридичну одиницю, однак відомості про період роботи позивачки в даному підприємстві відсутні. Також у трудовій книжці відсутня дата і номер наказу про звільнення з роботи з ПП, підпис керівника підприємства та печатка підприємства або печатка відділу кадрів. Період роботи з 01.02.2000 по 04.07.2001 не враховано до обчислення страхового стажу, оскільки зазначений період не підтверджено трудовим договором. Періоди роботи з 01.01.2004 по 28.02.2018 зараховано до страхового стажу пропорційно сплаченим внескам згідно даних наявних в системі персоніфікованого обліку. Також у даному листі зазначено, що в ході розгляду звернення позивача проведено перевірку правильності обчислення страхового стажу для визначення розміру пенсії та проведено перерахунок пенсії з 01.11.2019 з донарахуванням страхового стажу за період з 01.01.1998 по 31.01.2000 за даними реєстру застрахованих осіб. Страховий стаж після перерахунку становить 27 років 02 місяці 25 днів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Змістом частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі МЮУ) 17.08.1993 за №10 (далі Інструкція №58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

На виконання статті 62 Закону №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України (далі КМУ) постановою від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок однойменний порядок (далі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, виходячи з наведених норм Порядку №637, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно записів трудової книжки позивачки від 10.07.1974 та 01.04.2005, вона з 1974 року розпочала свою трудову діяльність в Тернопільському міськхарчторзі.

Як вбачається із відомостей наданих Головним управлінням статистики у Тернопільській області від 11.09.2019 №03.2-16/2146-19 об`єднання підприємств по торгівлі продовольчими товарами Тернопільського районного споживчого об`єднання (ідентифікаційний код 1739888), фактично діяло без включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (Головним управлінням статистики було надано інформацію про те, що зазначена юридична особа існувала, проте було вказано її правильну назву та ідентифікаційний номер).

Указом Президента України від 31.01.1992 №70/92 «Про комерціалізацію державної торгівлі і громадського харчування» підприємство, в якому працювала ОСОБА_1 , перетворено в юридичну особу.

Згідно запису №12 трудової книжки позивачки, 05.04.1994 вона була переведена на посаду контролера-касира в магазин «Берегиня» ПМП фірми «ІСТО» (наказ від 05.04.1994 №34).

Відповідно до запису №13 трудової книжки, 01.04.1997, згідно розпорядження виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.03.1997 №251, ПМП фірма «ІСТО» була перейменована у ПП.

Згідно відомостей наданих Головним управлінням статистики у Тернопільській області ПМП фірма «ІСТО» була перейменована у ПП та після декількох перереєстрацій станом на сьогоднішній день існує у формі Приватного підприємства «ОПТОРГРЕСУРС»" () (а.с.26-29).

Отже, з урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що в період з 1974 року по 2000 рік позивач фактично працювала в одній установі, яка лише змінювала назви та форму власності, а відсутність запису про звільнення не спростовує вказаний факт, відтак вказаний період слід враховувати до страхового стажу позивачки.

Тому, суд приходить до висновку, що спірний період 01.04.1992 по 31.12.1997 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки.

Згідно запису в трудовій книжці №15, між приватним підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01.02.2000 була укладена трудова угода №5, на підставі якої остання була прийнята на роботу на посаду продавця. На даній посаді позивач пропрацювала до 01.10.2002 та була звільнена на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), про що свідчить запис №16.

Приватний підприємець ОСОБА_2 звернулася до Тернопільського міського центру зайнятості та зареєструвала факт укладеної трудової угоди з позивачкою лише 05.07.2001.

Вказане підтверджується записами трудовій книжці позивачки, а саме: запис №17 про «Прийняття на роботу за трудовим договором від 01.02.200 №527/7, зареєстрованому у Тернопільському міському центрі зайнятості 05.07.2001». Наступним записом №18 позивач була звільнена з роботи та було зазначено що трудовий договір №527/7 знято з реєстрації 02.10.2002.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, факт трудових відносин позивачки з ОСОБА_2 у період з 01.02.2000 по 02.10.2002 підтверджений належними записами у її трудовій книжці.Тому, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки.

Згідно запису №19 в трудовій книжці позивач 01.10.2002 була прийнята на роботу продавцем до приватного підприємця ОСОБА_3 за трудовим договором ід 01.10.2002 №3083 зареєстрованому у Тернопільському міському центрі зайнятості 07.10.2002.

На даній посаді позивач пропрацювала до 30.06.2004 та була звільнена з роботи за угодою сторін, про що свідчить запис в трудовій книжці за №20.Однак, відповідачем до страхового стажу позивачки був зарахований лише період з 01.10.2002 по 31.12.2003.

Згідно запису №21 в трудовій книжці ОСОБА_1 02.07.2004 була прийнята на роботу продавцем до приватного підприємця ОСОБА_10 за трудовим договором №378 від 02.07.2004 зареєстрованому у Тернопільському районному центрі зайнятості 05.07.2004.На цій посаді позивач пропрацювала до 30.09.2004 та була звільнена з роботи за угодою сторін, про що свідчить запис в трудовій книжці за №23.Проте відповідачем даний період роботи 02.07.2004 по 30.09.2004 не був зарахований до страхового стажу.

Згідно запису №1 в трудовій книжці позивачка 01.04.2005 була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до приватного підприємця ОСОБА_5 за трудовим договором №173-05 від 01.04.2005 зареєстрованим у Тернопільському районному центрі зайнятості 07.04.2005 та була звільнена з роботи за угодою сторін 30.06.2005, про що свідчить запис в трудовій книжці за №2. Проте, даний період роботи з 01.04.2005 по 30.06.2005 відповідачем не було зараховано до страхового стажу позивачки.

Згідно запису №1 в трудовій книжці ОСОБА_1 01.07.2005 була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до приватного підприємця ОСОБА_11 за трудовим договором від 01.07.2005 №2264 зареєстрованим у Тернопільському районному центрі зайнятості 06.07.2005.На даній посаді позивачка пропрацювала до 30.09.2005 та була звільнена з роботи за угодою сторін, про що свідчить запис в трудовій книжці за №2 (а.с.18 зворот).

Однак, відповідачем даний період роботи з 01.07.2005 по 30.09.2005 не був зарахований до страхового стажу позивачки.

Згідно запису №3 в трудовій книжці, позивачка 25.10.2005 була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до приватного підприємця ОСОБА_7 за трудовим договором №3642 від 25.10.2005 зареєстрованим у Тернопільському міському центрі зайнятості. На даній посаді позивачка пропрацювала до 26.12.2005 та була звільнена з роботи за угодою сторін, про що свідчить запис в трудовій книжці за №4. Відповідачем даний період роботи з 25.10.2005 по 26.12.2005 також не було зараховано до страхового стажу позивачки.

Згідно запису №9 в трудовій книжці ОСОБА_12 13.07.2007 була прийнята на роботу продавцем до приватного підприємця ОСОБА_8 за трудовим договором №542-07 від 20.07.2007 зареєстрованим у Тернопільському районному центрі зайнятості 20.07.2007.На даній посаді позивачка пропрацювала до 15.10.2007 та була звільнена з роботи за угодою сторін, про що свідчить запис в трудовій книжці за №10.Проте даний період роботи з 13.07.2007 по 02.10.2007 ГУПФ не було зараховано до страхового стажу позивачки.

26.03.2008 позивачка була прийнята на роботу продавцем в магазин «Берегиня» ЗАТ на підставі наказу від 24.03.2008 №46/1-к від 24.03.2008 про що в трудову книжку позивачки був зроблений запис під №13.

На даній роботі заявник пропрацювала до 31.03.2010 та була звільнена по переводу в ПП-1 на підставі наказу від 31.03.2010 про що в трудову книжку був зроблений запис №14.Вказані записи завірені печаткою підприємства та підписом інспектора відділу кадрів.

Однак відповідачем не було зараховано до страхового стажу позивачки періоди роботи з 22.01.2010 по 31.01.2010, з 15.02.2010 по 28.02.2010, з 17.03.2010 по 31.03.2010.

З 01.04.2010 позивачка працювала на посаді продавця в ПП-1 на підставі наказу про прийняття на роботу від 01.04.2010 №26/2-к про що в трудову книжку позивачки був зроблений запис під №15.На даній посаді позивачка пропрацювала до 30.11.2011 та була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі наказу від 30.11.2011 №265-к про що в трудову книжку позивачки був зроблений запис під №16.Вказані записи завірені печаткою підприємства та підписом директора.

Однак, відповідачем не було зараховано до страхового стажу позивачки періоди роботи:з 16.04.2010 по 30.04.2010;18.05.2010 по 31.05.2010;17.06.2010 по 30.06.2010;17.07.2010 по 31.07.2010;з 17.08.2010 по 31.08.2010;з 16.09.2010 по 30.09.2010;з 17.10.2010 по 30.11.2011.

Згідно запису №17 в трудовій книжці, позивачка 14.06.2012 була прийнята на роботу продавцем до приватного підприємця ОСОБА_9 за трудовим договором №5 від 14.06.2012 зареєстрованим у Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості 14.06.2012.На даній посаді позивачка пропрацювала до 05.08.2013 та була звільнена з роботи за власним бажанням, про що свідчить запис в трудовій книжці за №18.Проте, період роботи з 14.06.2012 по 05.08.2013 відповідачем не було зараховано до страхового стажу позивачки.

Періоди роботи з 01.02.2000 по 04.07.2001 не враховано до обчислення страхового стажу, оскільки зазначений період не підтверджено трудовим договором.

Разом з тим, неможливість отримання договору укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_2 пов`язано з тим, що лише з 31.07.2001 треті екземпляри договорів між найманими працівниками та фізичними особами зберігаються в центрі зайнятості з дати їх отримання. Проте, що договір №527/5 від 01.10.2002 був зареєстрований в Тернопільському центрі зайнятості 05.07.2001 та знятий з реєстрації 02.10.2002 підтверджується листом цього центру від 02.09.2019 №04053/2012, а тому стверджувати, що такого Договору не було немає підстав. Відтак спірний період з 01.02.2000 по 04.07.2001 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Періоди роботи з 01.01.2004 по 28.02.2018 зараховано до страхового стажу пропорційно сплаченим внескам згідно даних наявних в системі персоніфікованого обліку.

Спірні періоди не були зараховані до страхового стажу позивачки, оскільки в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про сплату страхових внесків у вказані періоди.

За змістом пункту 1 частини першої статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно- правового характеру;

Пунктом 1 частини першої статті 14 Закону №1058-IV передбачено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці, у тому числі на підприємствах, установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 15 вказаного Закону визначено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до частини п`ятої, шостої, дев`ятої статті 20 Закону №1058-IV страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків.

Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань.

Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду.

Частина десята цього Закону передбачає: якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Частиною дванадцятою статті 20 Закону №1058-IV визначено: страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Установи банків приймають від страхувальників платіжні доручення та інші платіжні документи на видачу (перерахування) коштів для виплат заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання страхувальником платіжних документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум страхових внесків або документів, що підтверджують фактичну сплату цих сум, у порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. У разі невиконання банками цієї вимоги вони за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу Пенсійного фонду суму, що дорівнює сумі несплачених страхових внесків, з правом зворотної вимоги до страхувальників щодо відшкодування цієї суми.

З огляду на викладені норми, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт ненадходження відрахувань до ПФУ із зарплати позивача за відсутності її вини, не є підставою для відмови у зарахуванні позивачу стажу роботи у період з 02.01.2004р. по 30.06.2004; 02.07.2004 по 30.09.2004; 01.04.2005 по 30.06.2005; 01.07.2005 по 30.09.2005; 25.10.2005 по 26.12.2005; 13.07.2007 по 02.10.2007; 22.01.2010 по 31.01.2010; 15.02.2010 по 28.02.2010; 17.03.2010 по 31.03.2010; 16.04.2010 по 30.04.2010; 18.05.2010 по 31.05.2010; 17.06.2010 по 30.06.2010; 17.07.2010 по 31.07.2010; 17.08.2010 по 31.08.2010; 16.09.2010 по 30.09.2010; 17.10.2010 по 30.11.2011; 14.05.2012 по 05.08.2013

Вказані висновки щодо спірного питання узгоджуються із позицією Верховного Суду у подібних відносинах, що викладена у постанові від 29 липня 2020 року у справі №165/2354/16-а.

Щодо доводів скаржника про пропуск строку звернення до суду з цим позовом, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав. У спорах, що виникають з органами ПФУ, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу ПФУ відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Отже, в цьому випадку початок перебігу строку звернення до адміністративного суду слід пов`язувати з датою отримання листа-відповіді, листа-роз`яснення від органу ПФУ на запит особи про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 дізналася про не зарахування їй відповідних періодів роботи до страхового стажу і відповідно у зв`язку з цим виникнення права на перерахунок пенсії у неналежному розмірі, отримавши відповідь ГУПФ від 17.02.2020 №403/03-15 про не зарахування до трудового стажу періоду роботи з 01.04.1992 по 01.04.1997 на її заяву від 23.10.2019, що в подальшому спричинило необхідність подання звернень і про зарахування інших перелічених вище періодів роботи, 12.06.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом, що свідчить про дотримання встановленого статтею 122 КАС шестимісячного строку.

Разом з тим, питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті, слід розмежовувати з питанням щодо застосування строку (періоду), за який проводиться перерахунок пенсії, у разі встановлення судом вини пенсійного органу.

На вказаний порядок вирішення спору, у разі виникнення питання щодо застосування строків звернення до суду та визначення строку для перерахунку пенсії звертає увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а.

Оскільки у розглядуваній справі не встановлено порушення позивачем строку звернення до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати на те, що при вирішенні питання строку для перерахунку пенсії позивачки суд першої інстанції вказав на те, що такий перерахунок потрібно здійснити з дня звернення позивачки за призначенням пенсії.

Однак, такі висновки суду першої інстанції, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а є помилковими, так перерахунок пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком здійснюється у разі, якщо така пенсія є нарахованою, проте невиплаченою з вини органу ПФУ.

В розглядуваній справі, підставою для перерахунку пенсії позивача стало її звернення до ГУПФ через не зарахування відповідних періодів роботи до трудового (страхового) стажу.

За таких обставин до спірних відносин має бути застосовано положення статті 98 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), якою передбачено, що перерахунок пенсії проводиться на підставі документів про вік, стаж, заробіток та інших, наявних на час перерахунку в пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонером на час перерахунку.

Частиною другою цієї норми встановлено, що якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії у зв`язку з введенням у дію цього Закону (про стаж роботи, заробіток, сімейний стан та інші), то пенсія знову перераховується за нормами Закону №1788-ХІІ. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців перед поданням додаткових документів і не раніше ніж з дня введення в дію цього Закону.

Як уже вище згадувалось, ОСОБА_1 звернулася до ГУПФ із відповідною заявою про перерахунок пенсії 23.10.2019. За таких обставин, з огляду на вказане правове регулювання, призначена позивачці пенсія підлягає перерахунку з 23.10.2018 (тобто за час, який передував дванадцятимісячному терміну до моменту подання позивачкою до відповідача заяви), а не з дня звернення за призначенням пенсії 06.03.2013.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії з дня звернення за призначенням пенсії скасувати та в цій частині прийняти постанову про задоволення позовних вимог частково шляхом зобов`язання ГУПФ здійснити перерахунок пенсії з 23.10.2018. В задоволені решти позовних вимог відмовити. Рішення суду в частині визнання протиправною відмову ГУПФ в зарахуванні до стажу роботи позивача спірних періодів та зобов`язання зарахувати такі періоди до страхового стажу залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення) та порушення норм процесуального права, що призвело до задоволення позову у наведений в рішенні суду спосіб, а тому апеляційна скарга ГУПФ на рішення суду підлягає частковому задоволенню.

Щодо правомірності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, частиною п`ятою статті 134 КАС визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17).

У частині сьомій статті 134 КАС вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Відповідач подавав заперечення на заяву про ухвалення додаткового судового рішення, проте така зареєстрована у суді першої інстанції 19.10.2020, тобто після ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ГУПФ зазначає про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу з предметом позовних вимог та складністю справи також вказує, що відсутній документ на оплату наданих послуг.

Предметом спору у цій справі є зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу та у зв`язку з цим перерахунок пенсії.

Правничу допомогу адвокатом визначено у розмірі 5000 грн.

Апеляційний суд, вважає за необхідне зауважити, що відповідач безпідставно посилається на відсутність документа про сплату позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, так як в матеріалах справи наявна квитанція від 01.06.2020 №16 про сплату 5000 грн, призначення платежу за надання правової допомоги, згідно з договором від 04.03.2020 №10 (а.с.34-36).

Водночас, суд апеляційної інстанції, враховує заперечення відповідача щодо неспівмірності розміру судових витрат на правничу допомогу заявленим позовним вимогам, складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, і робить висновок про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 3000 грн, так як саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам на думку колегії суддів.

Відтак, за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат буде стягнення їх за рахунок бюджетних асигнувань відповідача саме в зазначеному розмірі.

Керуючись статтями 308, 311, 315-316, 317, 321, 322, 325, 328, 329КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії з дня звернення за призначенням пенсії скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 23 жовтня 2018 року здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , у зв`язку із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з: 01.04.1992 по 31.12.1997, 01.02.2000 по 04.07.2001, 02.01.2004 по 30.06.2004, 02.07.2004 по 30.09.2004, 01.04.2005 по 30.06.2005, 01.07.2005 по 30.09.2005, 25.10.2005 по 26.12.2005, 13.07.2007 по 02.10.2007, 22.01.2010 по 31.01.2010, 15.02.2010 по 28.02.2010; 17.03.2010 по 31.03.2010, 16.04.2010 по 30.04.2010; 18.05.2010 по 31.05.2010, 17.06.2010 по 30.06.2010, 17.07.2010 по 31.07.2010, 17.08.2010 по 31.08.2010, 16.09.2010 по 30.09.2010, 17.10.2010 по 30.11.2011, 14.05.2012 по 05.08.2013 з 23.10.2018.

В задоволенні решти позову в цій частині відмовити.

В решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень скасувати, та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви в цій частині відмовити.

В решті додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 4 лютого 2021 року.