Справа № 640/25216/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Відповідач, Деснянська РДА), в якому просив:

- визнати протиправним наказ Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.11.2019 № 682-к щодо звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням;

- поновити ОСОБА_1 на роботі з одночасним переведенням на рівнозначну посаду у державному органі;

- зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію сплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 10 червня по 19 листопада 2019 року, виниклу в результаті бездіяльності керівника державної служби Машківської Ольги Володимирівни щодо переведення ОСОБА_1 на існуючу вакантну посаду відповідно до його професійної підготовки. Розмір заборгованості розрахувати як різницю між сумою, що підлягала нарахуванню і сплаті на новій посаді, та сумою сплачених коштів в оспорюваний період. Розмір складових заборгованості (надбавку до посадового окладу за інтенсивність праці державного службовця та щомісячну премію) врахувати відповідно до їх щомісячного загального розміру, що встановлювались головним спеціалістам райдержадміністрації в зазначений період;

- зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію сплатити ОСОБА_1 , вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку внаслідок порушення Відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі ст. 44 КЗпП України;

- зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку від дня звільнення до дня фактичного розрахунку;

- зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період від дати звільнення до поновлення на посаді державної служби;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Деснянської РДА щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;

- стягнуто з Деснянської РДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3 505,50 грн.;

- стягнуто з Деснянської РДА на користь ОСОБА_1 тримісячний середній заробіток при звільненні в сумі 25 122,75 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем було правомірно видано наказ про звільнення Позивача за власним бажанням, як останній і зазначив у своїй заяві, а чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця вказувати у наказі про звільнення всі причини, наведені у заяві. Крім того, суд підкреслив на відсутності у матеріалах справи доказів написання ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням під примусом. Зауважив, підстав для допуску Позивача до роботи з відомостями, що становлять державну таємницю, у Відповідача не було, а положення ст. 38 КЗпП України не містять обов`язку роботодавця пропонувати працівнику іншу посаду. Окремо звернув увагу, що виплата премії та надбавки за інтенсивність праці є правом, а не обов`язком роботодавця. Проте, суд наголосив, що несвоєчасна виплата Відповідачем всіх належних Позивачу при звільненні сум є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а положеннями ст. 44 КЗпП України та Колективного договору встановлено обов`язок Деснянської РДА з виплати тримісячного середнього заробітку при звільненні за власним бажанням.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині стягнення з Деснянської РДА на користь ОСОБА_1 тримісячного середнього заробітку при звільненні в сумі 25 122,75 грн. та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, встановивши відсутність порушень роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, безпідставно стягнув з останнього на користь звільненого працівника вихідну допомогу.

Крім того, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове у відповідній частині, задовольнивши позовні вимоги, а також зобов`язати Відповідача відшкодувати Позивачу моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. у зв`язку з погіршенням стану здоров`я на час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що написання заяви про звільнення за власним бажанням фактично здійснено під примусом, оскільки Позивачу було заборонено працювати на своїй посаді, а жодних дій щодо переведення на іншу Відповідачем вчинено не було, у той час як змінилися істотні умови державної служби. Наголошує на залишенні судом поза увагою безпідставної зміни роботодавцем формулювання причин звільнення. Підкреслює, що ОСОБА_1 було необґрунтовано зменшено заробітну плату, а також виплату премій і надбавок. Крім того, зауважує, що судом не було повідомлено Позивача про дату, час та місце судового розгляду справи 15.10.2020 року, а також не розглянуто позовні вимоги, викладені у заяві від 23.02.2020 року.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційні скарги та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.02.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Деснянської РДА ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні. Свою позицію обґрунтовує тим, що Відповідачем не доведено відсутність порушень з його боку трудових прав Позивача. Крім того, підкреслює, що суд першої інстанції не визначився, за якою статтею ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади. Наголошує, що судом не враховано, що відсутність допуску до державної таємниці є перешкодою для переведення Позивача на іншу посаду, яка була обов`язковою у зв`язку із зміною істотних умов державної служби.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від Деснянської РДА не надходив.

У судовому засіданні Позивач доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Відповідача.

Представник Відповідача наполягав на задоволенні власної апеляційної скарги, наголошуючи на необґрунтованості апеляційної скарги Позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно п. 40 розпорядження РДА від 05.01.2011 року № 24-к «Про призначення на посади працівників в Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію» ОСОБА_1 був призначений на посаду головного спеціаліста сектору з питань оборонної, мобілізаційної та з питань режимно-секретної роботи райдержадміністрації, з 05.01.2011 року, в порядку переведення з Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, з посадовим окладом відповідно штатного розпису (т. 1 а.с. 45).

Судом першої інстанції також встановлено, що 09.04.2019 року співробітниками ДОДТЛ СБ України було проведено тематичну перевірку стану охорони державної таємниці в Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації та виявлено розголошення державної таємниці співробітниками Деснянської РДА.

За результатами проведення вищезазначеної перевірки був складений акт перевірки стану охорони державної таємниці у Деснянській районній в місті Києві державної адміністрації від 09.04.2019 року, що містив вимоги усунути порушення, викладені у розділі 4 акту, зокрема, у зв`язку з відсутністю у головного спеціаліста з питань режимно-секретної роботи ОСОБА_1 допуску до державної таємниці, відсторонити його від виконання робіт, пов`язаних з доступом до відомостей, що становлять державну таємницю.

У зв`язку з вищенаведеним, Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією був виданий наказ від 16.05.2019 року № 273-к «Про дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 47).

За результатами проведення службового розслідування Відповідачем був виданий наказ від 10.06.2019 року № 344-к «Про закриття дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 21). Разом з тим, спеціальний допуск до відомостей, що становлять державну таємницю, у встановленому законом порядку ОСОБА_1 у органах Служби безпеки України отриманий не був, що Позивач фактично визнав у своїй скарзі від 26.09.2019 року (вх. № 102/М-1678/2) (т. 1 а.с. 15-18).

05.11.2019 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій останній також просив сплатити йому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у зв`язку у зв`язку з порушенням адміністрацією трудового законодавства, умов колективного договору (п. 10.11), а саме: безпідставним зменшенням заробітної плати, порушенням вимог ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» в частині запровадження та розмірів надбавок, доплат, премій, безпідставного застосування дисциплінарного стягнення (т. 1 а.с. 14).

Згідно наказу Деснянської РДА від 18.11.2019 року № 682-к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста з питань режимно-секретної роботи Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з 19.11.2019 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України та ч. ч. 1, 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу»..

Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено, що грошові кошті для проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 до Деснянської РДА надійшли лише 27.11.2019 року , що підтверджується банківською випискою за 27.11.2019 року (т. 1 а.с. 60-61).

У свою чергу, Деснянська РДА повністю розрахувалась з ОСОБА_1 лише 28.11.2019 року (т. 1 а.с. 62-65).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 21, 32, 36, 38, 40, 44, 97, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. ст. 2, 41, 43, 50 Закону України «Про державну службу», а також ряду підзаконних актів, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки звільнення Позивача з посади відбувалося у відповідності до вимог чинного законодавства, у той час як несвоєчасний розрахунок та звільнення з указаних підстав є умовою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та вихідної допомоги.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Законом України «Про державну службу» визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За правилами ч. ч. 2, 3 ст. 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відтак, спеціальним законом щодо спірних правовідносин є Закон України «Про державну службу», у той час як до питань, які ним не врегульовані, підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України.

Аналогічна позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, де вказано, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Положеннями ст. 86 Закону передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

За правилами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, можливість звільнення особи, яка є державним службовцем з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, узгоджуються з положеннями ч. 3 ст. 5 Закону, відповідно до яких дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Як було зазначено вище, за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.

При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 813/2869/17 та у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 року у справі №821/1685/16.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що викладене в оскаржуваному наказі від 18.11.2019 року №682-к формулювання Деснянською РДА причин звільнення ОСОБА_1 із займаної посади «за власним бажанням» відповідає вимогам і КЗпП України, і Закону, а відтак підстави для визнання його протиправним відсутні, на чому вірно акцентував увагу суд першої інстанції.

Щодо висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог про поновлення Позивача на роботі з одночасним переведенням на рівнозначну посуд та зобов`язання Відповідача сплатити заборгованість по заробітній платі за період з 10.60.2019 року по 19.11.2019 року, що виникла у зв`язку з непереведенням на існуючу вакантну посаду, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вірно підкреслено судом першої інстанції, положення статті 38 КЗпП України, на підставі якої звільнено Позивача, як і приписи ст. 86 Закону, на відміну від ст. ст. 40, 41 КЗпП України і ст. 27 Закону, не містять вимоги про обов`язок працедавця (суб`єкта призначення) пропонувати працівнику (державному службовцю) іншу посаду.

Окружний адміністративний суд міста Києва вірно зауважив, що відсутність допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, за своєю правовою ознакою не є зміною істотних умов праці.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 43 Закону підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Приписи ч. 3 ст. 43 Закону визначають, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Деснянською РДА не вносилися зміни в організацію виробництва і праці, не змінювалися основні посадові обов`язки ОСОБА_1 , визначені посадовою інструкцією від 13.02.2019 року (т. 1 а.с. 152-153) та умови оплати праці або соціально-побутового забезпечення, режим служби, місце розташування державного органу, а також належність посади державної служби до певної категорії посад.

Отже, колегія суддів погоджується з позицією Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що Деснянська РДА жодним чином не змінювала ОСОБА_1 істотні умови праці, а тому в останньої не виникло правових підстав для переведення останнього на рівнозначну посаду.

У розрізі наведеного судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що Відповідачем було ініційовано питання звільнення Позивача із займаної посади за указаним пунктом статті 40 Кодексу законів про працю України, що, на переконання судової колегії, також свідчить про відсутність у Деснянської РДА обов`язку із переведення ОСОБА_1 на іншу рівнозначну посаду.

До того ж суд першої інстанції вірно звернув увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Згідно ч. 1 ст. 41 Закону державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

- на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Отже, законодавець, передбачаючи можливість переведення працівника на рівнозначну посаду за умови врахування його професійної підготовки та професійних компетентностей, не визначає такі дії органу призначення обов`язковими. Відтак відсутні підстави стверджувати, що незабезпечення переведення Позивача на іншу вакантну посаду є протиправною бездіяльністю Відповідача, оскільки відповідного обов`язку щодо ОСОБА_1 у Деснянської РДА не виникало.

З урахуванням наведених висновків не підлягає задоволенню як похідна вимога Позивача про зобов`язання Відповідача сплатити заборгованість із заробітної плати за період з 10.06.2019 року по 19.11.2019 року, що виникла внаслідок бездіяльності керівника державної служби Машківської О.В. щодо переведення ОСОБА_1 на існуючу вакантну посаду відповідно до його професійної підготовки, яку необхідно обраховувати як різницю між сумою, яка нарахована та яка підлягала нарахуванню на новій посаді.

Також не підлягає задоволенню вимога про нарахування та сплату ОСОБА_1 середнього заробітку за період від дати звільнення до поновлення на посаді державної служби, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, ці позовні вимоги є похідними від основних.

Щодо вимог Позивача про:

- зобов`язання Відповідача сплатити заборгованість із заробітної плати, що виникла в результаті безпідставного зменшення ОСОБА_1 розміру премії за серпень, вересень та жовтень 2017 року, яку слід розрахувати як різницю між встановленими щомісячними загальними розмірами премій головним спеціалістам Деснянської РДА та розмірами занижених щомісячних премій ОСОБА_1 , сплачених йому у зазначеному періоду;

- зобов`язання Деснянської РДА сплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, що виникла внаслідок безпідставного відтермінування встановлення ОСОБА_1 50% надбавки до посадового окладу за роботу з секретними документами, введеною постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2019 року №6 працівникам режимно-секретних органів, яку необхідно рахувати як різницю між встановленою Урядом України надбавкою у розмірі 50%, та сплаченою ОСОБА_1 надбавкою 15% у період від дати набрання чинності постанови з 15.01.2019 року по 19.02.2019 року - дати встановлення надбавки в Деснянській РДА, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця та премії (у разі встановлення).

Згідно ч. ч. 3, 4, 5 ст. 50 Закону за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.

Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності) (абз. 3 ч. 5 ст 52 Закону).

Типове положення про преміювання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності).

Пунктом 5 Типового положення про преміювання державних службовців органів державної влади, інших державних органів, їхніх апаратів (секретаріатів), затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 13.06.2016 року № 646, передбачено, що розмір премії державного службовця встановлюється керівником державної служби в державному органі шляхом видання відповідного наказу (розпорядження).

З огляду на наведене правове регулювання є підстави стверджувати, що премія є складовою заробітної плати, зокрема державного службовця, але не є обов`язковою її частиною. Встановлення премії має на меті заохотити, стимулювати до продуктивної праці, винагородити працівників залежно від індивідуальних чи колективних результатів їхньої роботи. Тобто у такій площині премія є додатковим видом заробітної плати (винагородою) заохочувального характеру, тож не може розглядатися як неодмінна, беззастережна виплата, яку працівник може вимагати від керівництва органу/установи, в якій працює, щоб йому призначили і виплатили.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 826/5578/17 та від 30.09.2020 року у справі №826/6889/17.

З урахуванням наведеного вимоги Позивача про зобов`язання Відповідача сплатити заборгованість із заробітної плати, що виникла в результаті безпідставного зменшення ОСОБА_1 розміру премії за серпень, вересень та жовтень 2017 року задоволенню не підлягають.

Також, на переконання судової колегії, не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання Деснянської РДА сплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, що виникла внаслідок безпідставного відтермінування встановлення ОСОБА_1 50% надбавки до посадового окладу за роботу з секретними документами, введеною постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2019 року №6 працівникам режимно-секретних органів, яку необхідно рахувати як різницю між встановленою Урядом України надбавкою у розмірі 50%, та сплаченою ОСОБА_1 надбавкою 15% у період від дати набрання чинності постанови з 15.01.2019 року по 19.02.2019 року - дати встановлення надбавки в Деснянській РДА.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2019 року №6, яка набрала чинності 15.01.2019 року, Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 414, доповнено пунктом 4-1 наступного змісту: «Працівникам режимно-секретних органів в органах законодавчої, виконавчої та судової влади, органах прокуратури, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), установлюється залежно від ступеня секретності інформації у таких розмірах:

відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 60 відсотків;

відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 50 відсотків;

відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 30 відсотків.».

Разом з тим, із змісту посадової інструкції головного спеціаліста з питань режимно-секретної роботи Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, погодженої та затвердженої 13.02.2019 року (т. 1 а.с. 152-153), вбачається, що вимога до головного спеціалісті з питань режимно-секретної роботи мати допуск до державної таємниці із ступенем секретності «Цілком таємно» закріплена саме у п. 1.4 цієї інструкції. Відтак виплата Відповідачем Позивачу надбавки у розмірі 50% до посадового окладу лише з лютого 2019 року відповідала вимогам чинного законодавства.

До того ж колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові Деснянського районного суду міста Києва від 27.05.2019 року у справі №754/7249/19, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КпАП України у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (т. 1 а.с. 146), зафіксовано, що доступ Позивача до державної таємниці сплинув 01.02.2017 року, що зафіксовано в акті перевірки від 14.05.2019 року №51/6-63570.

Надаючи оцінку позиції суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 9.8 Колективного договору між Деснянською РДА та трудовим колективом Деснянської РДА на 2017-2021 роки (т. 1 а.с. 24-28) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36 КЗпП України) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення Адміністрації законодавства про працю (ст. 38 і 39) - у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як вбачається з матеріалів справи, у наказі від 18.11.2019 року №682-к «Про звільнення ОСОБА_1 » зафіксовано, що Позивача звільнено із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та ч. ч. 1, 3 ст. 86 Закону.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади Деснянська РДА самостійно визначила, що таке звільнення мало місце у тому числі з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України «Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.», а тому фактично самостійно взяла на себе обов`язок із виплати Позивачу вихідної допомоги. Відтак посилання Деснянської РДА на те, що судом було встановлено відсутність факту порушень Відповідачем трудового законодавства щодо Позивача, а тому підстави для виплати вихідної допомоги відсутні, судовою колегією відхиляються.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що при звільнені ОСОБА_1 згідно наказу від 18.11.2019 року № 682-к, Деснянська РДА повинна була виплатити Позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, розмір якої, з урахуванням правил Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, складає 25 122,75 грн. та учасниками справи під сумнів не ставиться.

Щодо твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про обґрунтованість частини позовних вимог про зобов`язання Дарницької РДА сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що дана частина судового рішення не була предметом апеляційного оскарження, а відтак, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, останнє переглядалося у межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що викладені вперше в апеляційній скарзі позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Відповідача відшкодувати Позивачу моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. у зв`язку з погіршенням стану здоров`я на час вимушеного прогулу не підлягають розгляду в силу приписів ч. 5 ст. 308 КАС України, оскільки не були заявлені до суду першої інстанції.

З приводу посилання Позивача про те, що останнього не було повідомлено про судове засідання, яке відкладено на 15.10.2020 року, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 особисто брав участь у розгляді справи 15.10.2020 року судом першої інстанції, а відтак попри відсутність відомостей щодо направлення повістки про виклик у справі №640/25216/19 (т. 1 а.с. 162), це не може бути підґрунтям для скасування правильного по суті рішення суду.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 03» лютого 2021 року.