Справа № 500/2582/20
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2582/20

25 січня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Хоменко Л.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Смакула Ю. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Тернопільська обласна державна адміністрація про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Монастириської районної державної адміністрації, у якій позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Монастириської РДА Тернопільської області від 26.08.2020 № 41-к "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити позивача на посаді начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що станом на 11.08.2020 року позивачем було подано заяву про звільнення із займаної посади з 31.08.2020 року у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до Закону України «Про державну службу». Станом на 31.08.2020 року, позивача було звільнено з посади начальника управління фінансів Монастириської РДА відповідно до частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу» та статті 38 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки на дату видання розпорядження «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26.08.2020 року у Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської не існувало жодної правової підстави, передбаченої статтею 83 Закону України «Про державну службу», для звільнення позивача позаяк він відкликав свою заяву про звільнення від 11.08.2020 року на наступний день, після її подання, а отже відповідачем порушено процедуру звільнення його із займаної посади з огляду на що розпорядження підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі.

Ухвалою суду від 21.09.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

29.10.2020 року, відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що 11 серпня 2020 року позивач, звернувся із заявою до Монастириської РДА про звільнення його із займаної посади у зв`язку із виходом на пенсію. Зазначає, що в той же день заяву ОСОБА_1 було розглянуто Головою РДА, накладено резолюцію, а станом на 25 серпня 2020 року відповідачем отримано погодження Тернопільської обласної державної адміністрації про звільнення позивача, з огляду на що, з 31 серпня 2020 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації у відповідності до Розпорядження Голови Монастириської РДА № 41 від 26.08.2020 року на підставі частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу» та статті 38 КЗпП України (арк. справи 45-47).

Ухвалою суду 29.10.2020 року, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, із внесенням до протоколу судового засідання, залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільську обласну державну адміністрацію.

10.11.2020 року, через відділ документального забезпечення суду надійшла відповідь на відзив у якій представник позивача, окрім іншого, звернув увагу на те, що за змістом частини 2 статті 38 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити працівника за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, з огляду на що звертає увагу суду, що у відповідача були відсутні обставини, зазначені у частині 2 статі 38 КЗпП, які б унеможливлювали продовження перебування позивача на попередній посаді (арк. справи 62-63).

16.11.2020 року, представником третьої особи подано на адресу суду пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що однією із підстав припинення державної служби є ініціатива державного службовця або угода сторін. Враховуючи, що на адресу Тернопільської ОДА надійшов лист Монастириської РДА про погодження обласним відомством звільнення позивача з підстав його виходу на пенсію, за угодою сторін, до якого додавалась відповідна заява від 11.08.2020 року, то Тернопільською обласною адміністрацією здійснено погодження звільнення позивача з посади начальника управління фінансів Монастириської РДА (арк. справи 72-73).

Ухвалою суду 16.11.2020 року, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, із внесенням до протоколу судового засідання, за згодою учасників справи, закрито підготовче провадження у справі, та здійснено перехід до розгляду справи по суті.

У судові засідання, призначені на 03.12.2020 року, на 20.01.2021 та на 25.01.2021 року, сторона відповідача не з`являлась, про причини не прибуття суд не повідомила, хоча належним чином повідомлялась про час, дату та місце проведення судового засідання.

25.01.2021 року, представником третьої особи подано на адресу суду клопотання, в якому просить розгляд справи №500/2582/20 здійснювати без участі представника Тернопільської обласної адміністрації (арк. справи 107).

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивача - ОСОБА_1 Розпорядженням №63к від 27.12.2000 року було призначено на посаду начальника фінансового управління Монастириської РДА про що вчинено відповідний запис у трудовій книжці НОМЕР_1 (арк. справи 10).

Окрім цього, із записів трудової книжки слідує, що 13.05.2013 року позивача, в порядку переведення, було призначено на посаду начальника управління фінансів Монастириської РДА, яку він обіймав по день звільнення 31.08.2020 року (арк. справи 11-12).

Судом встановлено, що 11 серпня 2020 року, ОСОБА_1 , на ім`я голови Монастириської районної державної адміністрації, написано заяву, зі змісту якої слідує, що позивач просить у відповідності до Закону України «Про державну службу» присвоїти йому позачерговий ранг державного службовця та звільнити із займаної посади 31.08.2020 року у зв`язку із його виходом на пенсію (арк. справи 13).

На заяву накладено резолюцію керівника (з підписом та датою « 11.08.2020») наступного змісту: «Підготувати пакет документів для погодження звільнення в облдержадміністрацію».

12.08.2020 позивач звернувся із заявою до голови Монастириської районної державної адміністрації, у якій просив первинну заяву від 11.08.2020 року про звільнення вважати недійсною. Додатково попросив надати йому відпустку на 30 днів з 01.09.2020 по 30.09.2020 за період роботи з 28.12.2017 по 28.12.2018 15 днів, та за період з 28.12.2018 по 28.12.2019 15 днів (арк. справи 14).

На дану заяву також накладено резолюцію керівника (з підписом та датою « 12.08.2020») наступного змісту: «Дану заяву залишити без розгляду у зв`язку з тим, що не відповідає вимогам чинного законодавства щодо надання відпусток або звільнення із займаної посади».

Тернопільська обласна державна адміністрація, листом від 25.08.2020 року №04-5945/13, погодила звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації відповідно до чинного законодавства (арк. справи 77).

Розпорядженням голови Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області від 26.08.2020 року №41-к, звільнено ОСОБА_1 31.08.2020 року з посади начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації відповідно до частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» та статті 38 Кодексу законів про працю України у зв`язку з виходом на пенсію (арк. справи 91).

В якості підстави в Розпорядженні зазначено заяву ОСОБА_1 від 11.08.2020 та лист-погодження обласної державної адміністрації від 25.08.2020 №04-5945/13.

З огляду на що, 14.09.2020 року, позивач звернувся із позовом в суд, у якому просить визнати незаконним та скасувати таке розпорядження від 26.08.2020 року №41-к та поновити його на посаді начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Визначаючись щодо позовних вимог суд дійшов висновку, що спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням та умови подання ним заяви про недійсність (відкликання) заяви про звільнення за власним бажанням.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби визначає Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, який набув чинності з 01 травня 2016 року.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з частинами 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України «Про державну службу» №889.

Відповідно до частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889 державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

За правилами статті 86 цього Закону №889, що визначає порядок припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Системний аналіз Закону України «Про державну службу» №889, а також предмет цього спору свідчить про те, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням суд повинен з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення.

Частина 3 статті 86 Закону "Про державну службу України" №889 має відсильний характер та повинна застосовуватись разом з відповідною статтею КЗпП.

Так, частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 2 статті 38 КЗпП України встановлено, що якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Крім того, закон не встановлює обов`язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

За цих обставин зі змісту означених норм права висновується, що звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення з зазначенням при цьому поважної причини, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року в справі № 810/2728/16, від 10 березня 2020 року в справі №803/959/17 та від 03.12.2020 року у справі №140/3179/19

Судом встановлено, що позивач скористався своїм безумовним правом на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку та подав на наступний же день - 12.08.2020, заяву якою просив роботодавця первинну заяву вважати недійсною. Факт такого звернення відповідачем не заперечено та не спростовано.

Водночас, з матеріалів справи слідує, що роботодавець після того, як дізнався про «волевиявлення» працівника продовжувати працювати на займаній ним посаді, звернувся до Тернопільської обласної адміністрації із листом про погодження звільнення позивача та видав оскаржуване Розпорядження №41-к від 26.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади з 31.08.2020 року.

Суд не бере до уваги покликання представника відповідача на статтю 38 КЗпП України про обов`язок власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, оскільки позивач скористався передбаченим цією ж статтею правом на відкликання його заяви про звільнення що, як наслідок, нівелює обов`язок роботодавця розглядати первинну заяву в якості підстави для звільнення працівника за статтею 38 КЗпП України та частиною 3 статті 86 Закону №889.

У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 279/3334/17-ц Верховний Суд зазначає, що працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців.

Відповідач, посилаючись на частину 2 статті 38 КЗпП України («якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору») зазначає, що станом на 15.10.2020 опубліковано Розпорядження голови Монастириської районної державної адміністрації опубліковано № 59-к, про оголошення проведення добору на вакантну посаду начальника управління фінансів районної державної адміністрації, що як наслідок свідчить про неможливість поновлення ОСОБА_1 на посаду начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації.

Проте суд критично оцінює такі твердження сторони відповідача, позаяк Розпорядженням №59-к про оголошення конкурсу, яке опубліковано станом на 15 жовтня 2020 року, відповідач підтвердив те, що посада начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації «до 15 жовтня 2020 року» була вакантною, та давала можливість позивачу продовжувати її займати.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що Розпорядження Монастириської районної державної адміністрації №41-к від 26.08.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки на момент звільнення державного службовця ОСОБА_1 , була відсутня підстава для звільнення його за частиною 3 статті 86 Закону №889 та статтею 38 КЗпП України, а саме: волевиявлення працівника, на звільнення, а тому позовні вимоги про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації підлягають до задоволення.

Окрім того, суд вважає за потрібне зазначити, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже станом на час прийняття оскаржуваного рішення не досяг 65-річного віку, що відповідно до частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889 є підставою для припинення державної служби, якщо інше не передбачено законом.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 по день поновлення на роботі, то суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV цього Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Як слідує з наявної в матеріалах справи довідки Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області від 10.09.2020 року (арк. справи 66), яка не оспорюється позивачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 станом на день його звільнення становила 583,03 грн., середньомісячна заробітна плата складає 12525,17грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача за період з 01.09.2020 року до дня прийняття судового рішення про поновлення на відповідній посаді.

Враховуючи зазначений відповідачем розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 , суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57136,94 грн.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення оскільки є похідними від попередніх.

Положеннями ст. 59 Конституції України, передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до приписів ч. ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм, вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій за його межами. Такий висновок висвітлений у постанові від 17.10.2018 у справі № 301/1894/17.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи слідує, що позивач уклав договір про надання правової допомоги від 01.09.2020 року з адвокатом Андрусенком І. Я. (арк. справи 21)

З Акту про надання послуг згідно договору про надання правової допомоги від 01.09.2020 року слідує, що позивачем отримано послуги по підготовці адміністративного позову про поновлення на роботі та зроблено розрахунок їх вартості в сумі 1000 (одна тисяча) гривень (арк. справи 19).

Прибутковим касовим ордером від 09.09.2020 року №3 підтверджено факт понесення позивачем витрат на правову допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень (арк. справи 20).

Враховуючи надані стороною позивача докази, з урахуванням співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області в користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.

За приписами частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, а також докази надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення у повному обсязі.

В свою чергу, згідно частини першої статті 371 КАС України, визначено, що негайно виконуються рішення суду про:

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності;

5) уточнення списку виборців;

6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань;

7) накладення арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них.

Відповідно, рішення суду слід звернути до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області з 01 вересня 2020 року, та в частині стягнення з Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 по день поновлення на роботі в сумі 57136 (п`ятдесят сім тисяч сто тридцять шість) гривень 94 коп., - звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Тернопільська обласна державна адміністрація про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області від 26 серпня 2020 № 41-к "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області з 01 вересня 2020 року.

Стягнути з Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 по день поновлення на роботі в сумі 57136 (п`ятдесят сім тисяч сто тридцять шість) гривень 94 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління фінансів Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області з 01 вересня 2020 року, - звернути до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення з Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 по день поновлення на роботі в сумі 57136 (п`ятдесят сім тисяч сто тридцять шість) гривень 94 коп., - звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області судові витрати на суму 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Монастириська районна державна адміністрація Тернопільської області (місцезнаходження: вул. Шевченка, 19,м. Монастириська,Монастириський район, Тернопільська область, 48301, );

третя особа:

- Тернопільська обласна державна адміністрація (місцезнаходження: вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021, ) .

Головуючий суддя Мірінович У.А.