Справа № 640/17409/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судді: Добрівська Н.А., Кузьменко А.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправною та нечинною постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції з позовом, в якому просили:

- визнати протиправною та нечинною повністю постанову Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 №496 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 №1716».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивачі звернулись із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 № 1716 затверджено Порядок сплати зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 затверджено Порядок державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 № 496 затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 № 1716.

Вважаючи постанову Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 № 496 протиправною в повному обсязі, позивачі, як суб`єкти права інтелектуальної власності, звернулися до суду першої інстанції за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскаржувану постанову Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 № 496 прийнято на підставі, у межах та у спосіб визначений законодавством, а тому вона скасуванню не підлягає.

Апелянти у своїй скарзі зазначають, що постанову Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 № 496 прийнято з порушенням вимог чинного законодавства щодо прийняття нормативних актів такого виду, внаслідок чого вона підлягає скасуванню як протиправна та незаконна. Текст останньої суттєво змінює первісний текст проекту акта Кабінету Міністрів України в редакції від 08.12.2017, та за своїм змістом має суттєві економічні та правові наслідки для відповідних суб`єктів інтелектуального права. Включення оскаржуваною постановою № 496 до функціонування державної системи правової охорони інтелектуальної власності фінансування заходів з легалізації комп`ютерних програм в органах виконавчої влади, наповнення фонду державного стимулювання створення і використання винаходів (корисних моделей), промислових зразків, на думку апелянтів, жодним законодавчим актом не передбачено. Також, апелянтами зазначено, що в порушення Регламенту Кабінету Міністрів України, проект оскаржуваної постанови № 496 у чинній на момент спірних правовідносин редакції на повторне погодження до Міністерства юстиції України не надходив; текст проекту оскаржуваної постанови № 496 в чинній редакції для громадського обговорення не розміщено. Крім того, оскаржувана постанова №496 стосується сфери наукової та науково-технічної діяльності, та її прийняття потребувало розгляду Науковим комітетом Національної ради України з питань розвитку науки і технологій, чого відповідачем не дотримано, що також порушує Регламент Кабінету Міністрів України. Проект оскаржуваної постанови №496 у чинній редакції за своїм змістовним наповненням не відповідає редакції проекту постанови, який свого часу погоджувався з ДРС (як за цільовим призначенням коштів, так і за розміром та наявністю/відсутністю певних зборів). Водночас проект оскаржуваної постанови № 496 у чинній редакції на погодження до ДРС не надходив, а отже, на переконання апелянтів, прийнятий з порушеннями вимог Закону України «Про засади державної регуляторної у сфері господарської діяльності».

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах, зокрема, регламентовано Конституцією України, Законом України від 27.02.2014 року №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №794-VII), Законом України від 11.09.2003 року №1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1160-IV), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року №950.

Усі нормативно-правові та підзаконні акти застосовуються судом у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до статті 3 Закону №794-VII, діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями статті 4 цього Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 794-VII, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

При цьому, згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України «нормативно-правовий акт» - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У свою чергу, статтею 1 Закону № 1160-IV визначено, що «регуляторний акт» - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

Зі змісту наведених вище правових норм слідує, що регуляторний акт характеризується наступним:

1) приймається уповноваженим регуляторним органом;

2) спрямований на регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторним органом та суб`єктом господарської діяльності;

3) має ознаки нормативно-правового акта, тобто розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, прийнятий щодо невизначеного кола суб`єктів.

Відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг (далі - знак) в Україні врегульовано Законом України 15.12.1993 року № 3689-XII «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 3689).

Відповідно до частини восьмої статті 7 Закону № 3689 за подання заявки сплачується збір, розмір якого встановлюється з урахуванням кількості класів МКТП, якими охоплюються зазначені в заявці товари і послуги. Документ про сплату збору повинен надійти до Установи разом з заявкою або протягом двох місяців від дати подання заявки. Цей строк продовжується, але не більше ніж на шість місяців, якщо до його спливу буде подано відповідне клопотання та сплачено збір за його подання.

Згідно з абзацом 3 статті 23 Закону № 3689 розмір передбачених цим Законом зборів, строки і порядок їх сплати визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, як вірно зауважив суд першої інстанції, оспорювана у межах справи №640/17409/19 постанова Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 року №496 є нормативно-правовим актом та одночасно-регуляторним актом.

Отже, акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Згідно із статтею 51 Закону №1160-IV, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Після підписання акта Кабінету Міністрів України внесення до його тексту будь-яких змін, у тому числі виправлення орфографічних і стилістичних помилок, здійснюється в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень встановлює Регламент Кабінету Міністрів України (далі також - Регламент), який визначає інші процедурні питання його діяльності.

Відповідно до пункту 1 § 29 глави 1 розділу 4 Регламенту, акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов.

Проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту (пункт 1 § 32 глави 2 розділу 4 Регламенту).

Згідно з пунктом 2 § 33 глави 2 розділу 4 цього Регламенту розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.

З матеріалів справи вбачається, що розробником проекту оскаржуваної постанови № 496, поданого до Кабінету Міністрів України, є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Однією з ознак порушення процедури прийняття оскаржуваного регуляторного акта, встановленої Регламентом, позивачами, в тому числі і в апеляційній скарзі, зазначено нерозміщення тексту проекту оскаржуваної постанови № 496 в чинній редакції для громадського обговорення.

Порядок оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій визначений у статті 9 Закону № 1160-IV.

Відповідно до норм зазначеної статті Закону№ 1160-IV, кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта повинно містити: стислий виклад змісту проекту; поштову та електронну, за її наявності, адресу розробника проекту та інших органів, до яких відповідно до цього Закону або за ініціативою розробника надсилаються зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект регуляторного акта та аналіз регуляторного впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений частиною п`ятою статті 13 цього Закону); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань; інформацію про спосіб надання фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов`язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

У свою чергу, згідно із частиною другою статті 13 Закону № 1160-IV повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що оприлюднення регуляторного акта здійснюється з метою одержання зауважень і пропозицій фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань стосовно такого акта, що відповідає одному із законодавчих принципів державної регуляторної політики - принципу прозорості та врахування громадської думки. Оприлюдненню підлягають як проект регуляторного акта, так і відповідний аналіз регуляторного впливу - документ, який містить обґрунтування необхідності державного регулювання шляхом прийняття регуляторного акта, аналіз впливу, який справлятиме регуляторний акт на ринкове середовище, забезпечення прав та інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави, а також обґрунтування відповідності проекту регуляторного акта принципам державної регуляторної політики.

З наведеного висновується обов`язковість оприлюднення проекту регуляторного акта і відповідного аналізу регуляторного впливу до моменту прийняття такого регуляторного акта, що здійснюється з необхідності одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, чим, по суті, здійснюється забезпечення публічного обговорення проекту регуляторного акта.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 428/7176/14-а, від 27.11.2018 у справі № 826/2507/18 та від 06.03.2019 у справі № 803/417/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, 08.12.2017 Мінекономрозвитку на офіційному сайті у мережі інтернет https://www.me.gov.ua/ третьою особою опубліковано (оприлюднено) проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. №1756 і від 23.12.2004 № 1716».

Зокрема, в якості додаткових матеріалів опубліковано:

- пояснювальну записку до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 № 1716»;

- порівняльну таблицю до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 №1716»;

- аналіз регуляторного впливу до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1756 і від 23.12.2004 №1716».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про дотримання розробником регуляторного акта положень Регламенту та статей 9, 13 Закону № 1160-IV.

При цьому, положеннями Регламенту та Закону №1160-IV не передбачено обов`язку розробника регуляторного акта оприлюднювати останній перед прийняттям його Урядом в редакції, якою враховано усі пропозиції та зауваження громадськості, заінтересованих осіб та органів, що спростовує твердження апелянтів в цій частині.

Щодо непогодження проекту оскаржуваної постанови № 496 у чинній редакції із Державною регуляторною службою України, Міністерством юстиції України та Науковим комітетом Національної ради України з питань розвитку науки і технологій, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із змістом положень пункту 4, абзацу 1 пункту 5 § 33 глави 2, пункту 1 § 44 глави 4 розділу 4 Регламенту якщо питання, що потребує врегулювання, належить до компетенції кількох органів виконавчої влади, розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, компетенція якого у відповідній сфері правового регулювання є домінуючою. Інші органи виконавчої влади, що відповідно до компетенції беруть участь у розробленні проекту акта або його погодженні, є заінтересованими органами.

На етапі підготовки проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань та щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, зміни персонального складу Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, а також проектів актів з питань утворення та організації роботи комітету з призначення керівників особливо важливих для економіки підприємств і комісії з відбору керівників особливо важливих для економіки підприємств, оголошення відбору та призначення чи погодження кандидатур претендентів на посаду керівників і членів наглядових рад таких підприємств).

Також у випадку, якщо в результаті врахування розробником зауважень заінтересованих органів проект акта Кабінету Міністрів або окремі його положення, погоджені іншими заінтересованими органами, зазнали змін, що суттєво змінюють проект акта Кабінету Міністрів, проект у відповідній частині підлягає повторному погодженню такими органами.

Окрім того, проекти регуляторних актів Кабінету Міністрів готуються з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», та відповідно до Методики проведення аналізу впливу регуляторного акта, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2004 №308 (пункт 3 § 32 Регламенту).

Із змісту пункту 9 «Позиція заінтересованих осіб» пояснювальної записки встановлено, що: «проект Постанови погоджено Міністерством фінансів із зауваженнями, яке враховано, <…>. Проект постанови схвалено на засіданні Урядового комітету з питань економічної, фінансової та правової політики, розвитку паливно-енергетичного комплексу, інфраструктури, оборонної та правоохоронної діяльності від 07.03.2018 року (витяг з протоколу №10, пункту 7) та доручено доопрацювати проект з урахуванням застереження Секретаріату Кабінету Міністрів, зокрема, щодо узгодження підпункту 5 пункту 2 проекту акта з частиною сьомою статті 19 Закону України «Про охорону прав на промислові зразки», та узгодити його з Мінфіном».

Зокрема, із змісту пункту 9 пояснювальної записки та листа Державної регуляторної служби України (далі також - ДРС) від 29.07.2019 вх№6152/0/20-19, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням ДРС від 14.12.2017 №568 погоджено проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1756 і від 23.12.2004 №1716» без зауважень.

Отже, з огляду на погодження ДРС проекту оскаржуваної постанови № 496 без зауважень, відповідно до вищезазначених положень Регламенту, повторному погодженню ДРС остаточна редакція цієї постанови після урахування пропозицій та зауважень Міністерства фінансів України та Секретаріату Кабінету Міністрів України не підлягала, що спростовує твердження апелянтів в цій частині.

Щодо застереження Міністерства юстиції України, викладеного у висновку за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 № 1716», датованого 29.12.2017 та необхідності повторного погодження проекту оскаржуваної постанови №496 після його врахування розробником, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Міністерством юстиції України за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 № 1716» 29.12.2017 складено висновок, відповідно до пункту 9 «Узагальнений висновок» якого, проект постанови Кабінету Міністрів України погоджено із застереженням в частині питання розмірів щодо відповідності пунктів 1, 2 Змін (мається на увазі положення проекту оскаржуваної постанови) щодо встановлення видів та розмірів зборів за підготовку до державної реєстрації авторського права і договорів, розмірів зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності, пункту 4 частини першої статті 5 Закону України «Про адміністративні послуги».

Відповідно до змісту Протоколу узгодження позицій щодо проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 № 1716», який підписано Першим віце-прем`єр-міністром України Міністром економічного розвитку і торгівлі України, затверджено 23.04.2019 року, Секретаріатом Кабінету Міністрів України зауважено, що: «Юридичний департамент підтримує застереження Мін`юсту, <…>», яке у колонці «Спосіб врахування» Протоколу узгодження позицій позначено як «Застереження враховано повністю. <…>».

Отже, застереження Міністерства юстиції України, зазначене у висновку правової експертизи від 29.12.2017 року, підтримане Секретаріатом Кабінету Міністрів України, враховано розробником оскаржуваного регуляторного акта.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позивачами помилково ототожнено Міністерство юстиції України із заінтересованим органом в розумінні Регламенту, оскільки в даному випадку Міністерством юстиції України висловлено застереження під час проведення правової експертизи нормативно-правового акта, що є окремою стадією процедури прийняття регуляторного акта.

З огляду на викладене, не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянтів про необхідність погодження (повторного погодження) розробником регуляторного акта проекту оскаржуваної постанови із Міністерством юстиції України як із заінтересованим органом.

Щодо доводів апелянтів про необхідність залучення Наукового комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій, оскільки оскаржувана постанова № 496 стосується сфери наукової та науково-технічної діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 5, 6 пункту 7 § 33 Регламенту під час підготовки проекту нормативно-правового акта Кабінету Міністрів з питань, що стосуються сфери наукової та науково-технічної діяльності, такий проект акта в обов`язковому порядку надсилається Науковому комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій для проведення його експертизи та підготовки відповідних рекомендацій.

Науковий комітет Національної ради України з питань розвитку науки і технологій надсилає рекомендації головному розробникові у строк, визначений статтею 21 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

Відповідно до пунктів 12, 26 статті 1 Закону України від 26.11.2015 року № 848-VIII «Про наукову і науково-технічну діяльність» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 848) наукова діяльність - інтелектуальна творча діяльність, спрямована на одержання нових знань та (або) пошук шляхів їх застосування, основними видами якої є фундаментальні та прикладні наукові дослідження; науково-технічна діяльність - наукова діяльність, спрямована на одержання і використання нових знань для розв`язання технологічних, інженерних, економічних, соціальних та гуманітарних проблем, основними видами якої є прикладні наукові дослідження та науково-технічні (експериментальні) розробки.

Згідно з абзацами 8-10 частини восьмої статті 21 Закону №848 проекти нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та центральних органів виконавчої влади, що стосуються сфери наукової та науково-технічної діяльності, в обов`язковому порядку направляються до Наукового комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій для проведення їх експертизи та підготовки відповідних рекомендацій.

Науковий комітет зобов`язаний розглянути направлений проект нормативно-правового акта на предмет відповідності інтересам та засадам державної політики у сфері наукової та науково-технічної діяльності та направити відповідні рекомендації протягом терміну, встановленого головним розробником проекту, але не менш як за три дні і не більш як за 21 день із дня отримання проекту.

Якщо протягом зазначеного терміну Науковий комітет не розглянув і не направив відповідних рекомендацій, такий проект нормативно-правового акта вважається погодженим Науковим комітетом.

Отже, Науковий комітет Національної ради України з питань розвитку науки і технологій залучається до участі під час процедури прийняття нормативно-правового акта Кабінетом Міністрів України у разі, якщо останній стосується сфери наукової та науково-технічної діяльності, який має бути розглянутий Науковим комітетом на предмет відповідності інтересам та засадам державної політики у сфері наукової та науково-технічної діяльності.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону №848 основними цілями державної політики у сфері наукової і науково-технічної діяльності є: 1) забезпечення наукового обґрунтування визначення стратегічних завдань розвитку економіки та суспільства; 2) досягнення високого рівня розвитку науки і техніки; 3) примноження національного багатства на основі використання наукових та науково-технічних досягнень; 4) створення умов для досягнення високого рівня життя кожного громадянина, його фізичного, духовного та інтелектуального розвитку шляхом використання сучасних досягнень науки і техніки; 5) зміцнення національної безпеки на основі використання наукових та науково-технічних досягнень; 6) створення умов для реалізації інтелектуального потенціалу громадян у сфері наукової і науково-технічної діяльності; 7) забезпечення вільного розвитку наукової та науково-технічної творчості; 8) сприяння розвитку наукової і науково-технічної діяльності у підприємницькому секторі; 9) інтеграція вітчизняного сектору наукових досліджень і науково-технічних (експериментальних) розробок у світовий науковий та Європейський дослідницький простір.

Так, відповідно до змісту пояснювальної записки, метою розроблення проекту оскаржуваної постанови є актуалізація та приведення розмірів зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності, до економічно обґрунтованих та удосконалення політики стримуючих та стимулюючих економічно значимих факторів системи розмірів зборів, що в свою чергу, збалансує державну систему правової охорони інтелектуальної власності та посилить її вплив на інтенсифікацію інноваційного розвитку економіки держави.

Враховуючи аналіз положень Закону № 848, зокрема, в частині визначення основних засад державної політики у сфері наукової і науково-технічної діяльності, та Регламенту висновується, що позивачами помилково ототожнюється запровадження оскаржуваною постановою № 496 встановлення розмірів зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності, із сферою наукової та науково-технічної діяльності, оскільки метою, підставами та обґрунтуванням розроблення спірного проекту постанови № 496 відповідно до змісту пояснювальної записки є питання сфери економічної.

З огляду на викладене, розробником регуляторного акта у пункту 7 пояснювальної записки обґрунтовано визначено, що проект постанови не стосується сфер наукової та науково-технічної діяльності, та не потребує розгляду Науковим комітетом Національної ради України з питань розвитку науки і технологій.

Щодо доводів апелянтів про протиправне включення оскаржуваною постановою № 496 до функціонування державної системи правової охорони інтелектуальної власності фінансування заходів з легалізації комп`ютерних програм в органах виконавчої влади, наповнення фонду державного стимулювання створення і використання винаходів (корисних моделей), промислових зразків, що жодним законодавчим актом не передбачено, колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 3 пункту 4 оскаржуваної постанови № 496 передбачено, що: «Надходження від зборів мають цільове призначення і в установленому Мінекономрозвитку порядку використовуються виключно для забезпечення розвитку та функціонування державної системи правової охорони інтелектуальної власності, в тому числі на фінансування заходів з легалізації комп`ютерних програм в органах виконавчої влади, наповнення фонду державного стимулювання створення і використання винаходів (корисних моделей), промислових зразків.».

Так, стаття 36 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», передбачено, стаття 24 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», стаття 26 Закону України «Про охорону прав на промислові зразки», стаття 26 Закону України «Про охорону прав на зазначення походження товарів», стаття 23 Закону України «Про охорону прав на компонування напівпровідникових виробів» містять ідентичне за змістом положення, яким передбачено, що «надходження від передбачених цим Законом зборів мають цільове призначення і згідно з розпорядженнями Установи використовуються виключно для забезпечення розвитку та функціонування державної системи правової охорони інтелектуальної власності, зокрема на виконання завдань, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері інтелектуальної власності».

Відтак, спеціальним законодавством України в сфері охорони прав на об`єкти інтелектуальної власності передбачено, що надходження від зборів згідно з розпорядженнями Установи використовуються на виконання завдань, визначених, в тому числі, й іншими нормативно-правовими актами у сфері інтелектуальної власності.

Серед таких актів слід виокремити наступні:

1) Порядок легалізації комп`ютерних програм в органах виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 року №253, відповідно до змісту пункту 8 якого: «Заходи з легалізації комп`ютерних програм здійснюються: органами виконавчої влади за рахунок бюджетних призначень, передбачених у законі про Державний бюджет України на відповідний рік; Мінекономіки за рахунок бюджетних призначень, передбачених у законі про Державний бюджет України на відповідний рік за окремою бюджетною програмою, та/або за рахунок надходжень від зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності. Порядок використання надходжень від зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності, для здійснення заходів з легалізації комп`ютерних програм, затверджується Мінекономіки.»;

2) постанову Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 500 «Про реалізацію експериментального проекту з організації діяльності фонду державного стимулювання створення і використання винаходів (корисних моделей) та промислових зразків», відповідно до змісту підпункту 1 пункту 2 якої: установлено, що експериментальний проект: реалізується Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства разом з Державною інноваційною фінансово-кредитною установою в межах фонду державного стимулювання створення і використання винаходів (корисних моделей) та промислових зразків, який є поточним рахунком зазначеної Установи, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, і наповнюється за рахунок коштів, одержаних від сплати зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності; передбачає організацію та проведення на конкурсних засадах відбору проектів, пов`язаних із створенням та/або використанням винаходів, корисних моделей, промислових зразків, ноу-хау та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності, для державного стимулювання, а також визначення та прийняття рішення про переможців зазначеного відбору.

Отже, з огляду на наявність чинного на момент прийняття оскаржуваного регуляторного акта спеціального законодавства України в сфері охорони прав на об`єкти інтелектуальної власності, доводи апелянтів щодо невідповідності законодавству положень оскаржуваної постанови № 496 в цій частині спростовано вищенаведеним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанову Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 № 496 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 і від 23.12.2004 № 1716» прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України та з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, що свідчить про правомірність оскаржуваної постанови.

При цьому, колегія суддів зауважує, що вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у позовній заяві та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 01.02.2021.