Справа № 120/4167/20-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/4167/20-а
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.
Суддя-доповідач - Франовська К.С.
02 лютого 2021 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Франовської К.С.
суддів: Боровицького О. А. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_2 , в якому просив :

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 листопада 2018 року по 18 травня 2020 року включно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 листопада 2018 року по 18 травня 2020 року включно в розмірі 216849,36 гривень за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 листопада 2018 року по 18 травня 2020 року включно.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 листопада 2018 року по 18 травня 2020 року включно в розмірі 6287,10 грн (шість тисяч двісті вісімдесят сім гривень 10 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у позові, позивач оскаржив його зазначивши, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не узгоджуються з нормами матеріального права. Заявник вважає, що в даному випадку слід застосувати ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки відповідач повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд безпідставно застосував пропорційний розрахунок середнього заробітку, що є підставою для скасування ухваленого у справі рішення.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.11.2018 року №39 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

26.11.2018 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №269 від 16.11.2018 Позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем було проведено розрахунок по грошовому забезпеченню. Проте, в день звільнення з позивачем такий розрахунок проведено було не у повному обсязі, а саме: не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за нестримане речове майно; не виплачена грошова компенсація за невикористану у 2015 - 2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

06 березня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду в адміністративній справі №120/395/20-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , та визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплата ОСОБА_1 компенсації вартості за неотримане речове майно, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 7317,48 грн. (сім тисяч гриста сімнадцять гривень сорок вісім копійок.

Окрім цього, судом встановлено, що невиплата належних звільненому військовослужбовцю сум грошового забезпечення відбулася з вини командування військової частини НОМЕР_1 .

На виконання рішення суду, 02 квітня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, в сумі 7 207,72 гривень.

07 лютого 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду в адміністративній справі №120/3799/19-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , та визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплата ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16.11.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" га статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16.11.2018.

Також, судом встановлено, що невиплата належних звільненому військовослужбовцю сум грошового забезпечення відбулася з вини командування військової частини НОМЕР_1 .

На виконання рішення суду, 18 травня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 , шляхом зарахування на картковий рахунок, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 16077,85 гривень.

Позивач, вважаючи, що відповідач порушив приписи ст.116 КЗпП України і не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, тому відповідно до ст.117 КЗпП України повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір та відмовляючи в обумовленій частині позову, суд першої інстанції дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, дійшов висновку про відповідність суми 6287,1 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. При цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачем.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо). При цьому, фактично розрахунок з позивачем проведено за спливом значного проміжку часу.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у встановлені строки є протиправним.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Як встановлено судом, період затримки повного розрахунку з позивачем становить з 26.11.2018 по 18.05.2020. Середньоденне грошове забезпечення позивача, згідно довідки №329 від 03.122018 становить 595,74 грн., що відповідачем не оспорюється.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 216 849,36 грн.

Суд встановив, що позивачу при звільненні не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно на суму 7207,72 грн. та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, в сумі 16077,85 грн., всього 23 285,57 грн.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про не співмірність заявленої позивачем до стягнення суми з таких міркувань.

Велика Палата Верховного Суду , вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц "для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя".

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив: "звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач".

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку - 216 849,36 грн. зі встановленим розміром заборгованості, - 23 285,57 (11%), характером цієї заборгованості, суд апеляційної інстанції з огляду на приведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначення судом першої інстанції розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 6287,10 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 лютого 2021 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Боровицький О. А. Совгира Д. І.