Справа № 120/6236/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

04 лютого 2021 р. Справа № 120/6236/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року та не виплаті ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року та компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника відділу експлуатації озброєння та техніки зенітних ракетних військ Командування Повітряних Сил Збройних Сил України.

В період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 позивач перебував на фінансовому забезпеченні в військовій частині НОМЕР_1 та отримував грошове забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.10.2018 року № 202 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 24.10.2018 року. До дня виключення позивача зі списку особового складу, військова частина НОМЕР_1 не здійснила з позивачем розрахунок за усіма видами забезпечення. Так, позивачу індексація грошового забезпечення своєчасно не була виплачена за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за своєчасно не виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року.

Листом від 07.10.2020 року відповідач повідомив, зокрема, що вказівкою директора Департаменту фінансів № 248/1485 від 26.03.2018 року та роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 року, № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 року № 252/10/136-16 від 04.07.2017 року № 2205140 та від 08.08.2017 року № 78/0/66-17 не визначено порядок нарахування сум індексації. Та у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплачувати індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у Міністерства оборони України не було.

Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року відповідно до вказівки Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2 встановлено, індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого розпорядження.

Щодо виплати компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення під час проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року повідомлено, що у відповідності до положень ст. 3 Коксу законів про працю України визначено коло осіб, на яких поширюється дане законодавство, а саме: законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Збройних Сил України.

Ухвалою суду від 06.11.2020 року, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

19.11.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому зокрема, зазначено, що вказівкою директора Департаменту фінансів № 248/1485 від 26.03.2018 року та роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 року, № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 року № 252/10/136-16 від 04.07.2017 року № 2205140 та від 08.08.2017 року № 78/0/66-17 встановлено, що Порядок не передбачає черговість нарахування сум індексації, а також зазначається, що в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у Міністерства оборони України не було, механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає.

Окрім того, фінансування військової частини НОМЕР_1 за період з 17.04.2016 року по 20.11.2017 року на вказаний вид видатків не здійснювалось, а тому грошове забезпечення, яке виплачувалось позивачу за вказаний період не індексувалось.

Враховуючи викладене, здійснити нарахування та виплату позивачу за вказаний вище період не представляється можливим, адже вказані дії не передбачені Порядком.

Щодо вимоги про виплату компенсації втрати частини доходів, слід зазначити, що право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

08.12.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив у якій, зокрема, зазначено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження посилань щодо відсутності фінансування військової частини в період з 17.04.2016 року по 20.11.2017 року.

Окрім того, щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу, позивач посилається на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 15.10.2020 року у справі № 240/11439/2020.

10.12.2020 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких останній підтримав свої доводи та аргументи, наведені у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника відділу експлуатації озброєння та техніки зенітних ракетних військ Командування Повітряних Сил Збройних Сил України.

В період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 позивач перебував на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) № 534 від 05.10.2018 року полковника ОСОБА_1 , начальника відділу експлуатації озброєння та техніки зенітних ракетних військ Командування Повітряних Сил Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку відповідно до п 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу за п. «б» (за станом здоровя), з правом носіння військової форми одягу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.10.2018 року № 202 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК Вінницької області з 24.10.2018 року.

До дня виключення позивача зі списку особового складу, військова частина НОМЕР_1 не здійснила з позивачем розрахунок за усіма видами забезпечення. Так, позивачу індексація грошового забезпечення своєчасно не була виплачена за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за своєчасно не виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року.

Листом від 07.10.2020 року відповідач повідомив, зокрема, що вказівкою директора Департаменту фінансів № 248/1485 від 26.03.2018 року та роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 року, № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 року № 252/10/136-16 від 04.07.2017 року № 2205140 та від 08.08.2017 року № 78/0/66-17 не визначено порядок нарахування сум індексації. Та у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплачувати індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у Міністерства оборони України не було.

Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року відповідно до вказівки Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2 встановлено, індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого розпорядження.

Щодо виплати компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення під час проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.01.2016 року по 24.10.2018 року повідомлено, що у відповідності до положень ст. 3 Коксу законів про працю України визначено коло осіб, на яких поширюється дане законодавство, а саме: законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Збройних Сил України.

Відтак, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за її невчасну виплату, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з такого.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі - Закон №1282-XII) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог ст.ст. 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 року № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Як випливає з довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2020 року № 960 ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 24.10.2018 роки не нараховувалась та не виплачувалась.

Правомірність своїх дій відповідач обґрунтовує з посиланням на роз`яснення Міністерства оборони України та вказівки Департаменту фінансів Міністерства фінансів України. Водночас суд зауважує, що подібні роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. Натомість, як вже зазначалося, в силу приписів статті 19 Основного Закону органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України.

Крім того, не може визнаватися правомірною відмова у виплаті позивачу спірних сум індексації з мотивів відсутності достатнього фінансування Міністерства оборони України загалом та військової частини зокрема.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення від 07 листопада 2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10 червня 2011 року) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Отже, відсутність у військової частини НОМЕР_1 належного фінансового забезпечення в період з 01.01.2016 по 24.10.2018 року, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

Відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період військової служби з 01.01.2016 по 24.10.2018 року суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо виплати компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 24.10.2018 року, суд зазначає наступне.

У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі Закон № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до пункту 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Суд зазначає, що компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу та в місяць виплати такої заборгованості.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.07.2018 у справі № 404/6317/16-а.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати індексації грошового забезпечення буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання про розподіл судових витрат зі сплати останнього у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 24.10.2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 24.10.2018 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 04.02.2021

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ).

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна