Справа № 1.380.2019.006987
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006987 пров. № А/857/13585/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Затолочного В.С., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року (суддя Кедик М.В., м. Львів, повний текст рішення складено 12 жовтня 2020 року) у справі №1.380.2019.0006987 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)», у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату в день звільнення компенсації за неотримане речове майно; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 01.02.2019 по 28.10.2019 в сумі 255727,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 31.01.2019 він звільнений з посади начальника Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» через хворобу відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до п. 2 цього наказу відповідач повинен був здійснити всі необхідні розрахунки з позивачем.Однак компенсація за неотримане речове майно була виплачена лише 29.10.2019. Таким чином, для обчислення середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 947,14 грн в день (58722,83 грн/62 дні). Період затримки фактичного розрахунку становить 270 календарних днів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день звільнення (31.01.2019) компенсації за неотримане речове майно. Стягнуто з Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.01.2019 по 29.10.2019 в сумі 27618,30 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині задоволення позову, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційних скарг зазначає, що компенсація за не отримане речове майно по своїй суті є одноразовою виплатою, яка не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби України. А отже, несвоєчасна виплата такої компенсації не дає підстав для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності.

Також рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно є незаконним та таким, що ухвалене на підставі неправильного застосування норм матеріального права. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції застосував «принцип співмірності». Однак позивач категорично не погоджується з цими висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Тому просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період за період з 01.02.2019 по 29.10.2019 та стягнути з відповідача 255727,80 грн.

Позивач та відповідач процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача ,переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно з наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 № 318/к полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 31.01.2019 звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» через хворобу відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 01.02.2019 подав заяву про виплату компенсації за не отримане речове майно. Виплата відповідачем компенсації за неотримане речове майно була проведена 29.10.2019, що підтверджується випискою по банківській картці.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки своєчасно не провів розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у непроведенні своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплаті ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно, тому з Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, у розмірі 27618,30 грн. В решті позову відмовив.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Згідно з ч. 5 ст. 23 цього ж Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Пунктами 1, 2 Порядку № 578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно- господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Відповідно до п. 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Згідно з п. 60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

З системного аналізу наведених норм можна дійти висновку, що Порядок № 578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення: особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видано йому на день звільнення, або особа вправі отримати грошову компенсацію за таке майно.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, компенсація за неотримане речове майно тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як видно з матеріалів справи, у день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено грошової компенсації за неотримане речове майно. Виплата коштів в сумі 27628,83 грн. за неотримане речове майно позивачу проведена на картковий рахунок лише 29.10.2019, що підтверджується випискою по картковому рахунку та не заперечується відповідачем.

Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, суд першої інстанції при прийнятті рішення за вказаним позовом не врахував, що такий подано після спливу місячного строку звернення до суду, який застосовується у спірних правовідносинах, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення частини другої статті 233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.

У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. При цьому, юридично значимими обставинами в межах спірних правовідносин є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Встановлюючи своєчасність розрахунку з позивачем при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивача звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» 31.01.2019, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 29.10.2019, що підтверджується випискою по банківській картці, і цей факт визнається позивачем (а.с. 14).

Тобто, днем фактичного розрахунку з позивачем є 29.10.2019, і саме з цього дня, на переконання колегії суддів, необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, з матеріалів справи видно, що позивач до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні звернувся лише 23.12.2019, тобто пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003695.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, встановивши, що позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду, та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду.

Однак суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення за вказаним позовом не врахував наведених вище обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції при задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно) неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та залишити адміністративний позов в цій частині без розгляду. В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 316 КАС України.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 319, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.0006987 в частині стягнення з Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.01.2019 по 29.10.2019 в сумі 27618,30 грн скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою позов у цій частині залишити без розгляду.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. С. Затолочний
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 04 лютого 2021 року