Справа № 400/5340/20
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2021 р. № 400/5340/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 22.06.2016 року ВП № 47182563,-

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіальтного управління юстиції у Миколаївській області Карастан А.О. від 22.06.2016 року про стягнення виконавчого збору ВП № 47182563.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 15.07.2019 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у виконавчому провадженні №51662026 з примусового виконання виконавчого листа № 2/487/360/15, виданого 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" боргу у розмірі 282 705, 91 грн. Крім того, було постановлено вивести постанову про стягнення виконавчого збору від 22.06.2016 року в сумі 28 270, 59 грн. в окреме провадження. 15.07.2019 року державним виконавцем Заводського ВДВС відкрито виконавче провадження №59555799 з примусового виконання постанови №47182563, виданої 22.06.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 28 270,59 грн. виконавчого збору. Позивач вказала, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 22.06.2016 року ВП № 47182563, прийнята з порушенням приписів Закону України "Про виконавче провадження", оскільки розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 визначається відповідно до норм ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, яка була чинною з 02.06.2016 року до 28.08.2018 року), та враховуючи, що виконавча служба фактично не стягнула з боржника коштів за виконавчим листом № 2/487/360/15, виданого 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, то у відповідача були відсутні правові підстави для винесення постанови від 22.06.2016 року ВП №47182563 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 28 270, 59 грн. Зважаючи на наведене, позивач просила скасувати спірну постанову відповідача.

Ухвалою суду від 30.11.2020 року, судом на підставі положень ч.1 ст.169 КАС України позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду належним чином оформленої позовної заяви (та її копії для відповідача) із зазначенням своєї адреси електронної пошти; із зазначенням реєстраційного номеру облікової картки платника податків, за його наявності, або номер і серію паспорта представника ОСОБА_2 ; із зазначенням власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

09 грудня 2020 року за вх. №25155 через канцелярію суду від позивача до суду надійшла заява щодо усунення недоліків позовної заяви разом із копією уточненого адміністративного позову для суду та відповідача.

Ухвалою від 21.12.2020 року суд продовжив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви до 12.01.2021 року.

30.12.2020 року за вх. №26624 через канцелярію суду від позивача до суду надійшла заява щодо усунення недоліків позовної заяви разом із заявою про поновлення строку для звернення до суду. В обґрунтування заяви позивач зазначила, що 15.07.2019 року державний виконавець Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) Опята Ю.Ю. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 59555799 на виконання постанови від 22.06.2016 року у ВП № 47182563 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_3 у розмірі 28 270, 59 грн. Зазначені постанови у встановленому законом порядку позивачу направлені не були. В подальшому у вересні 2020 року позивач через свого представника адвоката Мотельчук Ю.І. ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження № 59555799 та довідалася про підстави стягнення виконавчого збору, з якими остання категорично не згодна. У зв`язку з чим 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Мотельчук Ю.І., звернулася до відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) із відповідною заявою про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 22.06.2016 року та закінчення виконавчого провадження № 59555799, оскільки вважає що державний виконавець неправомірно здійснює виконавче провадження по стягненню із неї виконавчого збору згідно вказаної постанови, що винесена у виконавчому провадженні № 47182563. Відповідь на вказану заяву, яка датована днем її отримання, позивачу через її представника вручено 12.11.2020 року, про що на заяві зроблено відповідну відмітку. У своїй відповіді орган ДВС повідомив позивача, що рішення, дії чи бездіяльніть державного виконавця можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав, які підлягають захисту в судовому порядку, саме з моменту отримання відповіді на її заяву про скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою від 11.01.2021 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/5340/20 та ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження з особливостями розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ та призначив судове засідання на 20.01.2021 року.

Крім того, вканою ухвалою суд клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнив, визнав причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 22.06.2016 року ВП № 47182563 поважними та поновив строк звернення до адміністративного суду з наведеним позовом.

20.01.2021 року за вх. № 935 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що 09.04.2015 року відкрито виконавче провадження №47182563 з виконання виконавчого листа № 2/487/360/15, виданого 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Укрсоцбаик" 282 705, 91 грн. 22.06.2016 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн. 22.06.2016 року виконавче провадження №47182563 закінчено та направлено для подальшого виконання до Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області. Разом з постановою про закінчення виконавчого провадження до Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області направлено виконавчий лист № 2/487/360/15, виданий 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, та постанову про стягнення виконавчою збору в сумі 28 270, 59 грн. 19.07.2016 року Центральним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №51662026, яке в подальшому за постановою про передачу виконавчого провадження від 27.03.2019 року передано до Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області. Вказав, що 15.07.2019 року, на підставі письмової заяви стягувана про повернення виконавчого документа, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". 15.07.2019 року на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної 22.06.2016 року, відкрито виконавче провадження №59555799 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн. Зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою стані 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, оскаржувана постанова винесена відповідно до ЗУ "Про виконавче провадження".

Представники сторін в судове засідання, призначене на 20.01.2021 року не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від представників позивача та відповідача надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження.

Суд клопотання представників сторін задовольнив та на підставі частини 3 статті 194 КАС України, суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

09.04.2015 року Заводським відділом ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №47182563 з виконання виконавчого листа № 2/487/360/15, виданого 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Укрсоцбаик" 282 705, 91 грн.

22.06.2016 року Заводським відділом ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн.

22.06.2016 року виконавче провадження №47182563 закінчено та направлено для подальшого виконання до Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області. Разом з постановою про закінчення виконавчого провадження до Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області направлено виконавчий лист № 2/487/360/15, виданий 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, та постанову про стягнення виконавчою збору в сумі 28 270, 59 грн.

19.07.2016 року Центральним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №51662026.

15.07.2019 року на підставі письмової заяви стягувача про повернення виконавчого документа, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, 15.07.2019 року на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної 22.06.2016 року, відкрито виконавче провадження №59555799 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн.

Постановою про передачу виконавчого провадження від 27.03.2019 року, ВП №59555799 передано до Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області.

28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Мотельчук Ю.І., звернулася до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 22.06.2016 року та закінчення виконавчого провадження № 59555799.

Листом від 12.11.2020 року за № 94042/107-36/Н, відповідач надав відповідь на вказану заяву, в якій повідомив, що рішення, дії чи бездіяльніть державного виконавця можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із постановою про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП № 47182563, позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання постанови протиправною та її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Особливістю цієї справи є те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята до набрання чинності Законом №1404-VIII.

До 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно частини першої статті 1 Закону №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Частиною 1 ст. 6 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За приписами ч. 1 ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 2 статті 25 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону №606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною третьою статті 28 Закону №606-XIV постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 28 Закону №606-XIV розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Частиною шостою статті 28 Закону №606-XIV передбачено, що у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Аналіз статті 28 Закону №606-XIV дає підстави для висновку, що про стягнення виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові, яку приймає після закінчення строку для самостійного виконання рішення суду, за умови, що рішення не було виконано.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), згідно з пунктом 2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про виконавче провадження» (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 24, ст. 207 із наступними змінами), крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Положення ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Водночас, суд звертає увагу, що спір у цій справі виник до прийняття Закону № 1404-VIII і правовідносини виникли на момент дії Закону № 606-XIV, нормами ст. 28 якого було визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. При цьому, у разі ненадання боржником у строки, встановлені для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

З аналізу вищенаведених норм Закону № 606-XIV вбачається, що якщо в строки, надані боржнику для самостійного виконання рішення, останій його виконає та надасть документальні підтвердження державному виконавцю, примусове виконання рішення не розпочинається, виконавець закінчує виконавче провадження, а виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (частина 3 ст.27 Закону № 606-XIV).

В іншому випадку, якщо рішення в добровільному порядку не виконане протягом строку, наданого для добровільного виконання, державний виконавець розпочинає примусове виконання, а також стягує виконавчий збір.

Судом встановлено, що 09.04.2015 року відкрито виконавче провадження №47182563 з виконання виконавчого листа № 2/487/360/15, виданого 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Укрсоцбаик" 282 705, 91 грн.

Поряд з цим, державним виконавцем надано ОСОБА_1 семиденний строк для самостійного виконання рішення, а також повідомлено останню, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк буде розпочате його примусове виконання із стягненням з неї виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

З огляду на те, що у визначений в постанові про відкриття виконавчого провадження строк для добровільного виконання рішення, позивач самостійно не виконала рішення суду, 22.06.2016 року виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн.

В подальшому, 22.06.2016 року виконавче провадження №47182563 закінчено та направлено для подальшого виконання до Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області. Разом з постановою про закінчення виконавчого провадження до Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області направлено виконавчий лист № 2/487/360/15, виданий 17.03.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, та постанову про стягнення виконавчою збору в сумі 28 270, 59 грн.

19.07.2016 року Центральним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №51662026.

15.07.2019 року на підставі письмової заяви стягувача про повернення виконавчого документа, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, 15.07.2019 року на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної 22.06.2016 року, відкрито виконавче провадження №59555799 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивач не скористалась своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження № 47182563 дії фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 47182563.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі та в межах повноважень, визначених правовими положеннями, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Обґрунтовуючи свою позицію позивач посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 12 серпня 2020 року в справі № 1340/5053/18 та в постанові від 28 жовтня 2020року по справі №400/878/20.

Так, у згаданих судових рішеннях Верховний Суд дійшов висновку, що з аналізу норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Між тим, Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ. З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі в розмірі 85439,00 гривень і, відповідно, відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення Органу ДВС.

Тобто, у цих справах Верховний Суд дав оцінку правовідносинам, які виникли на момент дії Закону № 1404-VІІІ у різних редакціях, оскільки виконавче провадження було відкрито на момент дії Закону № 1404-VIII у попердній редакції, а поставнова про стягнення виконавчого збору буда прийнята на момент дії Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року.

Вирішуючи питання щодо подібності правовідносин, суд звертає увагу, що спір у цій справі виник до прийняття Закону № 1404-VIII і правовідносини виникли на момент дії Закону № 606-XIV, нормами ст. 28 якого було визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. При цьому, у разі ненадання боржником у строки, встановлені для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Постанова про відкриття виконавчого провадження і постанова про стягнення виконавчого збору у даній справі були прийняті на момент дії Закону № 606-XIV, який по іншому врегульовував питання стягнення виконавчого збору.

Норма статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV визначала об`єктом нарахування виконавчого збору суму коштів, що підлягала стягненню, а тому суд вважає необґрунтованими посилання позивача на висновкі Верховного Суду, викладені у постановах від 12 серпня 2020 року в справі № 1340/5053/18 та від 28 жовтня 2020 року по справі №400/878/20, оскільки нормативне регулювання здійснювалось різними законами «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у державного виконавця були підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова відповідає вимогам Закону № 606-ХІV.

Щодо посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 жовтня 2019 року по справі №400/2982/18, суд зазначає наступне.

У згаданому судовому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що виконавче провадження ВП № 34031300 було відкрито на час дії Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження». При цьому, виконавче провадження ВП № 57630523 відкрито на час дії Закону № 1404-VIII, однак на підставі виконавчого документу (постанови ВП № 34031300 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 147744,02 грн.) прийнятого у відповідності до Закону № 606-XIV. З урахуванням п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-УІІІ, у відповідності до якого виконавчий збір не стягується згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом, у відповідача були відсутні законодавчо встановлені підстави для відкриття виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору на підставі постанови ВП №34031300 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 147744,02 грн., прийнятої у відповідності до Закону № 606-XIV.

Водночас, суд звертає увагу, що предметом даної справи є постанова головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіальтного управління юстиції у Миколаївській області Карастан А.О. від 22.06.2016 року про стягнення виконавчого збору, прийнята у відповідності до Закону №606-XIV, в той час як у вищезазначеній справі, яка була на розгляді в Верховному Суді, предметом позову була постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

В даній справі суд не давав оцінку правомірності прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження №59555799 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 28 270, 59 грн. від 15.07.2019 року, оскільки вона не була предметом спору.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідачем, надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 139, 241-246, 262, 268, 269, 271, 272, 287 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54029, ідентифікаційний код 34993162) про визнання протиправною та скасування постанови від 22.06.2016 року ВП № 47182563 - відмовити.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 01.02.2021 року.

Суддя Г. В. Лебедєва