Справа № 400/5292/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/5292/20
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання протиправною та такою, що не підлягає виконанню постанову про стягнення виконавчого збору,-

В С Т А Н О В И В:

20.11.2020 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною та такою, що не підлягає виконанню постанову головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Буділовської О.О. від 02.11.2020 року у виконавчому провадженні № 51885944 про стягнення виконавчого збору в сумі 81932,82 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що головним державним виконавцем Заводського відділу ДВС невірно застосовано дію норм законодавства в часі при винесенні постанови про стягнення з нього виконавчого збору в межах виконавчого провадження з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінанс Траст Груп». На думку позивача, державний виконавець повинен був застосовувати норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404 у редакції, яка була чинна до 28.08.2018р., так як положення зазначеного закону в такій редакції зменшували відповідальність позивача, як боржника.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не врахування висновків Верховного Суду, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, які і відповідач у справі, неправильно застосував дію норм законодавства в часі при наданні оцінки діям державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з апелянта виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення коштів з апелянта - ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінанс Траст Груп».

Так, апелянт вважає, що у спірних правовідносинах має бути застосовані норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404 у редакції, яка була чинною до 28.08.2018р., оскільки положення зазначеного закону в такій редакції зменшували відповідальність апелянта, як боржника. При цьому апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.10.2020 року у справі № 400/878/20.

Заводський відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

29.01.2021 року від апелянта надійшла заява про апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд встановив, що постановою державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 11.08.2016 р. відкрито виконавче провадження №51885944 з примусового виконання виконавчого листа №2/487/763/15, виданого 04.12.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, яким з ОСОБА_1 стягнуто 819 328,23 грн. заборгованості на користь ТОВ «Фінанс Траст Груп» (а.с. 10).

08.09.2016 р. державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору (а.с. 28). Матеріали справи не містять, відомостей щодо стягнення з апелянта виконавчого збору відповідно до постанови від 08.09.2016 р., не зазначено таких обставин і в апеляційній скарзі.

У зв`язку з перейменуванням і перепідпорядкуванням Заводського відділу Державної виконавчої служби виконавче провадження №51885944 було прийняте на виконання державним виконавцем Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) згідно постанови від 13.01.2020 року (а.с. 11).

02.11.2020 року головним державним виконавцем у виконавчому провадженні №518805944 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з подачею заяви про повернення виконавчого документу (а.с. 12).

За час перебування виконавчого листа №2/487/763/15, виданого 04.12.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, у відділі ДВС примусового стягнення заборгованості за виконавчим листом не відбулося, що сторонами у справі не оспорюється та не заперечується.

02.11.2020 року головним державним виконавцем у виконавчому провадженні №518805944 винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 81932,82 грн., яка є предметом оскарження в цій адміністративній праві (а.с. 13).

Копія постанови від 02.11.2020 року у виконавчому провадженні №518805944 про стягнення виконавчого збору направлена апелянту 03.11.2020 року (а.с. 14).

11.11.2020 року було відкрито виконавче провадження № 63554180 з примусового виконання постанови Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) №518805944 від 02.11.2020 року про стягнення з апелянта виконавчого збору в сумі 81932,82 грн. (а.с. 15-16).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору була винесена відповідачем після 28.08.2018 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилання захисту прав дитини на належне утримання», відповідно до якого розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягала стягненню.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Станом на час відкриття виконавчого провадження № 51884944 - 11.08.2016 р. були чинними норми Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (надалі Закон №606-XIV).

Відповідно до положень ч. 2, 5, 6 ст. 25 Закону№606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Разом з цим, приписами ч. 1 ст. 28 цього Закону №606-XIV встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Аналогічна правова норма міститься і у Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 р. (ч. 2 ст. 27) (далі - Закон № 1404-VIII) чинному на час звернення стягувача до відповідача із заявою про повернення виконавчого документу у ВП № 51884944 - 30.10.2020 р., а також, на час прийняття відповідачем постанови від 02.11.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу та постанови про стягнення виконавчого збору у ВП № 51884944 від 02.11.2020 та відкриття виконавчого провадження № 63554180 від 11.11.2020 р.

Так, відповідно до приписів ч. 3 та ч. 5 ст. 28 Закону №606-XIV постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. У разі завершення виконавчого провадження з підстав, зокрема, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47 (заява стягувача про повернення виконавчого документа), якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 27 ЗУ № 606-XIV, а також ч. 9 ст. 27 ЗУ № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом ним не було фактично виконано зобов`язання визначені в постанові про відкриття виконавчого провадження № 51885944 від 11.08.2016 р. по виконанню виконавчого листа №2/487/763/15, виданого 04.12.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва.

Також, судом було встановлено, що вказане виконавче провадження було закінчено у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу на підставі його заяви та при цьому, виконавчий збір у вказаному виконавчому провадженні не стягувався, а тому відповідач всі мав законні підстави та відповідно до наведених вище норм законодавства зобов`язаний був прийняти одночасно з постановою про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 51885944 від 02.11.2020 року постанову про стягнення виконавчого збору.

Приписами ч. 1 та 2 ст. 27 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Аналогічна правова норма була також визначена в ст. 28 Закону України № 606-XIV відповідно до приписів якої у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Апеляційний суд наголошує, що у разі невиконання боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом державний виконавець має право на стягнення виконавчого збору; виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом; виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом; у разі коли виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі його письмової заяви про повернення виконавчого документа, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пунктів 5, 6 та 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Апеляційний суд зазначає, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1404-VІІІ врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», і тому кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Матеріалами справи встановлено, що на момент подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору діяли «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ, а тому постанова від 02.11.2020 ВП № 51885944 про стягнення виконавчого збору була прийнята у відповідності до статті 28 Закону № 606-XIV.

Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, оскільки апелянт посилається на правові норми Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 №2475-VIII (далі - Закон №2475-VIII).

Так, за приписами ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ, в редакції чинній з 05.10.2016 року (дата набрання чинності Законом № 1404-VІІІ) та до 28.08.2018 року (дата набрання чинності законом №2475-VIII) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом №2475-VIII внесено зміни до Закону України «Про виконавче провадження» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 30, ст. 542 із наступними змінами), зокрема у статті 27 у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів».

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на судову практику, викладену у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 400/878/20, оскільки у вказаній постанові для вирішення спірних правовідносин суд керувався нормами Закону №1404-VІІІ, які були чинними до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 №2475-VIII, та під час яких було відкрито виконавче провадження з примусового виконання основного зобов`язання боржника, проте, як у справі яка переглядається апеляційним судом, виконавче провадження про стягнення основного боргу з апелянта було відкрито 11.08.2016 року, тобто до набрання чинності Законом № 1404-VІІІ.

Оскільки, з урахуванням редакції Закону № 606-XIV, яка була чинною у період існування заборгованості апелянта, база обрахунку виконавчого збору становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності Законом № 1404-VІІІ, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню саме з підстав дотримання відповідачем приписів Закону № 606-XI, з урахуванням норм Закону № 1404-VІІІ, які зазначені вище, а не з тих підстав, що на час прийняття оскаржуваної постанови, прийнятої після 28.08.2018 року, база обрахунку виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив адміністративний спір, проте помилково застосував положення закону без врахування пунктів 5, 6 та 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ, у зв`язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 317 КАС України, оскаржуване рішення має бути змінене в частині підстав за якими має бути відмовлено у задоволенні адміністративного позову, які викладені в постанові апеляційного суду.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 268-272, 287, 315, 317, 321, 325, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 400/5292/20 змінити в мотивувальній частині, зокрема в частині підстав за якими має бути відмовлено у задоволенні адміністративного позову, які зазначені в постанові апеляційного суду.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 400/5292/20 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02.02.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.