Справа № 120/6975/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 лютого 2021 р. Справа № 120/6975/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (далі - позивачі) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначають, що 11.08.2020 звернулися із клопотаннями до відповідача про надання їм дозволу на розробку документації із землеустрою.

Однак наказами від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД їм відмовлено у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою, із посиланням на те, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону земель» забороняється розорювання схилів крутизною 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів), а на схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару, тощо.

Позивачі вважають оскаржувані накази протиправними і такими що підлягають скасуванню, оскільки відповідачем порушено ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації, до яких підстава зазначена відповідачем в спірних наказах не відноситься. Тому з метою захисту своїх прав та законних інтересів позивачі звернулися до суду із цим позовом.

Ухвалою від 24.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

27.11.2020 та 30.11.2020 до суду надійшли заяви позивачів про усунення недоліків, вказаних в ухвалі від 24.11.2020.

Ухвалою від 02.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, встановленому ст. 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

Також ухвалою від 02.12.2020 витребувано у відповідача за ініціативою суду належним чином засвідчені копії клопотань ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 11.08.2020 із додатками до них та прийняті за результатом розгляду клопотань накази від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД про відмову у наданні дозволу на розробку документації.

28.12.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову.

Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначає, що в серпні 2020 позивачі звернулися із клопотанням про надання їм дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтовною площею 2,0 га на кожного із позивачів окремо. Бажаним для позивачів земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :01:002:0181 та :01:002:0182. Метою подання клопотань є отримання заявниками земельних ділянок безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Пенківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Наказами від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД заявникам відмовлено у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою, із посиланням на те, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону земель» забороняється розорювання схилів крутизною 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів), а на схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару, тощо.

Тобто, на думку відповідача, передача земельної ділянки у власність позивачам суперечитиме чинному законодавству, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні її клопотання.

Заперечує відповідач й проти задоволення позовних вимог в частині зобов`язання безальтернативно прийняти рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою, вказуючи на дискреційність його повноважень та неможливість суду підміняти державний орган, рішення якого оскаржується.

29.12.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якому позивачі вважають відзив необґрунтованим та просять задовольнити позовні вимоги повністю.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

11.08.2020 позивачі звернулися із клопотанням про надання їм дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту Пенківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, орієнтовною площею 2,0 га на кожного із позивачів окремо. У клопотаннях вказано, що бажаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :01:002:0181 та :01:002:0182. Метою отримання дозволу є подальше безоплатне набуття земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства. До клопотання позивачі додали викопіювання з кадастрової карти, копію паспорта, копію реєстраційної картки платника податків та копію посвідчення учасника бойових дій (а.с.5-6, 8-10, 12-14, 16-18, 20-22, 24).

Наказами від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД позивачам відмовлено у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою, із посиланням на те, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону земель» забороняється розорювання схилів крутизною 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів), а на схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару, тощо (а.с.7, 11, 15, 19, 23).

Вважаючи накази від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД протиправними, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, позивачі звернулися із адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Статтею 81 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Нормами ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що відповідач відмовляючи спірними наказами у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою, як підставу для їх прийняття зазначив, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону земель» забороняється розорювання схилів крутизною 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів), а на схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару, тощо (а.с.7, 11, 15, 19, 23).

Водночас суд наголошує, що вичерпний перелік підстав, за наявності яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначено у ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України, однак підстави, якими керувався відповідач, відмовляючи позивачам, до них не належать.

В той же час, надаючи оцінку посиланням відповідача на ст. 47 Закону України «Про охорону земель», суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону земель», використання ерозійно - та зсувонебезпечних земельних ділянок дозволяється за умови вжиття заходів щодо їх протиерозійного і протизсувного захисту, передбачених законодавством України.

З метою захисту земель від ерозії та зсувів у землевпорядній, містобудівній та іншій документації передбачаються заходи щодо забезпечення протиерозійної та протизсувної стійкості території.

Забороняється розорювання схилів крутизною понад 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо.

Власники земельних ділянок та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані здійснювати ґрунтоохоронні заходи з метою запобігання погіршенню їх якісного стану та якісного стану суміжних земельних ділянок і довкілля в цілому.

При цьому суд зазначає, що норми ст. 47 Закону України «Про охорону земель» не містять заборон щодо передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок із вказаною у них крутизною схилів. Більше того, оскільки норма ч. 4 ст. 47 зазначеного Закону покладає на власників земельних ділянок обов`язок вживати додаткові грунтоохоронні заходи, таке регулювання правових відносин дозволяє дійти висновку про можливість передачі земельних ділянок про які йдеться у ст. 47 у власність в тому числі для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, суд доходить висновку, що зазначена норма обмежує здійснення деяких видів діяльності на схилах в залежності від їх крутизни та покладає додаткові зобов`язання щодо здійснення ґрунтоохоронних заходів власниками та користувачами таких земельних ділянок, але не обмежує їх використання для ведення особистого селянського господарства в цілому.

Тому, своєю відмовою відповідач передчасно надає оцінку можливим видам діяльності позивачів у майбутньому та розміщення певного виду сільськогосподарських культур, які обмежено вимогами законів України.

Аналогічного висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 16.10.2020 по справі № 120/1225/20, від 05.11.2020 по справі № 120/808/20, від 10.11.2020 по справі № 120/1095/20.

Крім того, жодних належних доказів того, що земля, за рахунок якої позивачами планується формування земельної ділянки, відносяться до земель із крутизною схилів понад 7 градусів відповідачем не надано.

Посилання відповідача на листи Відділу у Томашпільському районі від 20.08.2020 № Р-20173/0/94-20 та № К-20177/0/94-20 що підтверджують крутизну схилів земельних ділянок понад 7 градусів є необґрунтованими, оскільки у вказаних листах повідомлено про розташування земельних ділянок на схилах 5-7 градусів.

Суд зазначає, що згідно з ч. 4, 5 ст. 111 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації.

Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені.

Відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектах землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.

Водночас, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" від 15.05.2003 № 742-IV (далі Закон від 15.05.2003 № 742-IV) встановлено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства (абз. 4 ст. 5 Закону від 15.05.2003 № 742-IV).

Крім того, ст. 33 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Враховуючи те, що земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства, може використовуватися для будь-якої сільськогосподарської діяльності, у тому числі для сінокосіння й випасання худоби, садівництва, бджільництво тощо, тобто для цілей, які не передбачають розорювання таких земель, і спірна земельна ділянка має схили 5-7 градусів, суд вважає необґрунтованими висновки відповідача щодо неможливості передачі земельних ділянок позивачам з посиланням на приписи ст. 47 Закону України "Про охорону земель".

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що накази відповідача від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачам дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність (кадастрові номери :01:002:0181 та :01:002:0182), суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, позивачі у прохальній частині позову просять надати дозвіл на розробку чітко зазначеного виду документації, а саме «дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», однак в клопотаннях від 11.08.2020 позивачі просили надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, без конкретизації виду документації.

Крім того суд зазначає, що земельні ділянки за рахунок яких позивачі бажають отримати земельні ділянки у власність є сформованими та їм присвоєно кадастрові номери :01:002:0181 та :01:002:0182, про що зазначено у клопотаннях.

Статтею 79-1 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється, у тому числі: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Із аналізу вищенаведених норм видно, що формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих ділянок, що, в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (за винятком випадків зміни цільового призначення земельної ділянки).

Згідно ст. 25 Закону від 22.05.2003 № 858-IV визначено види документації із землеустрою, до яких, крім проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, належать, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону від 22.05.2003 № 858-IV проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Відтак відповідачу слід врахувати, що вид документації із землеустрою ним повинен бути визначено у наказі самостійно із урахуванням вимог Закону від 22.05.2003 № 858-IV, та ст. 79-1, 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-IIІ, оскільки зміст клопотань дає змогу встановити вид документації із землеустрою, на розроблення яких позивачі просять надати дозвіл.

Крім того, суд вказує на те, що наслідком скасування судом у цій справі наказів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД є те, що клопотання позивачів від 11.08.2020 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою залишаються нерозглянутими.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що відповідно до п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України, однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, відповідач принципу належного урядування як і вимог закону про повне обґрунтування власного рішення не дотримався. Зокрема оскаржені у цій справі накази за результатом розгляду клопотань не містять повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача перешкоджають позивачам у реалізації їх права на обґрунтування своєї незгоди із усіма аргументами відповідача, які перешкоджають задоволенню клопотання та ефективне і швидке оскарження рішення.

Як вже встановлено судом та зазначалось вище, накази від 27.10.2020 № 1619-УБД, від 26.10.2020 № 1612-УБД, № 1615-УБД, № 1614-УБД, № 1613-УБД, якими відмовлено у наданні дозволу позивачам є протиправними та підлягають скасуванню.

Відтак, суд вважає необхідним задовольнити похідну позовну вимогу у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання кожного із позивачів від 11.08.2020 та прийняти мотивоване рішення у формі наказу із оцінкою усіх істотних обставин, які у відповідності із ст. 118 ЗК України, мають значення при вирішенні питання про надання чи відмові у наданні бажаного для позивів дозволу.

При повторному розгляді клопотання позивачів, Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області слід врахувати, наведені висновки суду, та прийняти накази за результатом повного та об`єктивного дослідження усіх умов, визначених нормами Земельного кодексу України, що мають значення для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Щодо аргументів відповідача про дискреційний характер його повноважень при розгляді клопотань, суд зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Крім цього відповідачу слід врахувати, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії (прийняти рішення), а саме прийняття судом рішень за заявою позивача замість суб`єкта владних повноважень.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати понесені позивачами у розмірі 840,80 грн. підлягають відшкодуванню в сумі 420,40 грн. кожному із них, тобто пропорційно розміру задоволених вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27.10.2020 № 1619-УБД "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.08.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2020 № 1612-УБД "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 11.08.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2020 № 1615-УБД "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 11.08.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2020 № 1614-УБД "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 від 11.08.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.10.2020 № 1613-УБД "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_5 від 11.08.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_5 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

Позивач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 );

Позивач: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович