Справа № 240/19232/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинського об`єднаного міського військового комісаріата про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії Новоград-Волинського об`єднаного міського військового комісаріату щодо не проведення усіх необхідних розрахунків при звільненні в запас, а саме щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в запас в неповному обсязі та зобов"язати Новоград-Волинський об`єднаний міський військовий комісаріат нарахувати та виплатити в повному обсязі одноразову грошову допомогу за 17 календарних років служби за період з 01.08.1991 року по 09.05.2003 та з 18.03.2014 по 23.04.2020, з урахуванням проведених виплат при звільненні в 2020 році.
В обґрунтування позову зазначає, що з 01.08.1991 по 09.05.2003 проходив військову службу з 01.08.1991 по 09.05.2003 у складі Прикордонних військ. В період з 18.03.2014 по 23.04.2020 проходив військову службу по мобілізації в особливий період. Разом з тим, вказує, що при звільненні відповідач протиправно виплатив одноразову грошову допомогу лише за 6 календарних років замість необхідних - 17 календарних років, тобто без урахування років попередньої служби.
Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову та вказує, що при звільненні позивачу виплачена одноразова грошова допомога у повному розмірі за 6 календарних років служби з 18.03.2014 по 23.04.2020. Підстави для виплати одноразової допомоги за 17 календарних років служби у відповідності до п.7 розділу 22 Порядку №260 відсутні. Також вказує на те, що не є належним відповідачем у справі, оскільки не є окремою юридичною особою та не здійснює фінансову діяльність, тому підстави для стягнення суми одноразової грошової допомоги відсутні.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 01.08.1991 по 09.05.2003 проходив службу в прикордонних військах України та наказом №102-с від 05.05.2003 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 м.Мостиська з 09.05.2003 на підставі наказу Держкомітету від 25.04.2003 №138-07, яким позивача звільнено в запас Збройних Сил України за ст.63 п."а" (після закінчення строку контракту).
У період з 18.03.2014 по 23.04.2020 позивач проходив військову службу по мобілізації на посадах офіцерського складу за контрактом на особливий період в Новоград-Волинському об`єднаному міському військовому комісаріаті.
Відповідно до наказу Командувача військ оперативного командування "Північ" від 08.03.2020 №100, позивач був звільнений в запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби у запас за пунктом "й" (як такі, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
23.04.2020 наказом військового комісара Новоград-Волинського об`єднаного міського військового комісаріату №68 позивач був виключений із списків особового складу військкомату з 23.04.2020.
Відповідно до пункту 1 даного наказу позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до наказу Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за останніх 6 повних календарних років служби.
10.07.2020 позивач звернувся із заявою до відповідача внести зміни до наказу про звільнення та виплатити грошову допомогу за 17 повних календарних років служби, на що йому було повідомлено, що він мав право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в 2003 році і повинен їх був отримати при військовій частині, з якої звільнявся в 2003 році.
02.10.2020 позивач повторно з уточненими вимогами звернувся відповідача з заявою, у якій просив негайно провести нарахування та виплату одноразової грошової допомоги по звільненню в запас в повному обсязі за 17 календарних років служби з урахуванням раніше виплаченої суми, на що йому було повідомлено, що він мав право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в 2003 році і повинен їх був отримати при військовій частині з якої звільнявся.
Позивач вважає, що набув права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років, а не за 6 календарних років, тому звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" ( далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Так, частиною 2 ст. 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до ст.15 Закону України № 2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.
Частиною 2 ст. 15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 01.08.1991 по 09.05.2003 проходив службу в прикордонних військах України та наказом №102-с від 05.05.2003 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 м.Мостиська з 09.05.2003 на підставі наказу Держкомітету від 25.04.2003 №138-07, яким позивача звільнено в запас Збройних Сил України за ст.63 п."а" (після закінчення строку контракту).
При цьому, у наказі відсутні відомості про нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги.
У період з 18.03.2014 по 23.04.2020 позивач проходив військову службу по мобілізації на посадах офіцерського складу за контрактом на особливий період в Новоград- Волинському об`єднаному міському військовому комісаріаті.
Відповідно до наказу Командувача військ оперативного командування "Північ" від 08.03.2020 №100, позивач був звільнений в запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби у запас за пунктом "й" (як такі, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду ).
Відповідно до пункту 1 даного наказу позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до наказу Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за останніх 6 повних календарних років служби.
Тобто, позивачу одноразова грошова допомога виплачена без урахування періоду попередньої військової служби.
Суд не погоджується з такими діями відповідача, з огляду на таке.
Відповідно до абз. 6,7 п. 2 ст. 15 Закону №2011-ХІІ (у редакції 2020 року чинної на час повторного звільнення) у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 р. № 460 затверджений Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією.
У п.2 Порядку передбачено, що військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Тобто, аналіз зазначених норм свідчить про те, що особам, які при попередньому звільненні (у мирний час) не набули права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", при повторному звільненні така нараховується та виплачується за всі роки календарної служби, з урахуванням попередніх років.
Положеннями ч.2 ст.ст. 15 Закону №2011-ХІІ встановлено виняток, за умови якого, повторно звільненій з військової служби особі, виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як то не набуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
На час звільнення позивача з попередньої військової служби у 2003 році редакція ч.2 ст.15 Закону № 2011-XII передбачала, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується.
Отже, при звільненні з військової служби у 2003 році позивач не набув права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки був звільнений у зв"язку з закінченням строку контракту, що на той час, не надавало права на її отримання.
Зазначене свідчить про те, що оскільки позивач при звільненні у 2003 році не набув права на отримання одноразової грошової допомоги, така відповідачем мала бути нарахована та виплачена при повторному звільненні (у зв"язку з демобілізацією) з врахуванням періоду попередньої служби, тобто за 17 календарних років, а не за 6 календарних років.
Відтак, позивач, при повторному звільнені зі служби, мав право, як виняток, на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням вислуги років при попередньому звільненні.
Таким чином, суд вважає, що позов у цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання протиправними дій Новоград-Волинського об`єднаного міського військового комісаріату щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в запас за 6 календарних років служби .
Доводи відповідача про те, що позивач у 2003 при звільненні набув права на виплату одноразової грошової допомоги суд до уваги не приймає, оскільки вони підтверджені жодними доказами та вказують лише на формальну підставу для відмови у позивачу у здійсненні передбаченої Законом виплати.
Доводи відповідача про те, що Новоград-Волинський об`єднаний міський військовий комісаріат є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є юридичною особою та не здійснює фінансову діяльність, суд вважає безпідставними, оскільки позивач був виключений зі списків особового складу Новоград-Волинського об`єднаного міського військового комісаріату наказом військового комісара зазначеного комісаріату та у цьому наказі зазначено про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім того, позивач у прохальній частині позову не ставить питання саме про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б твердження позивача. У той же час сукупність документів, наданих позивачем до матеріалів справи, свідчать про протиправність дій відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос