Справа № 200/8998/20-а
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 р. Справа№200/8998/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Бабіч С.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державної судової адміністрації України та Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом (з урахуванням заяви про уточнення вимог від 13.10.2020 року, яка була прийнята судом) до Донецького апеляційного суду (далі - відповідач) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державної судової адміністрації України та Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, відповідно до якої просить:

- визнати протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р.) та щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік з урахуванням суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р.)

- стягнути з Донецького апеляційного суду на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів у сумі 62 866,10 грн., недоплачену компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2 656,31 грн., всього 65 522,41 грн.

Просить рішення суду в частині присудження виплати суддівської винагороди за один місяць - стягнення недоплаченої суддівської винагороди за травень 2020 року у сумі 62 866,10 грн., звернути до негайного виконання.

Позивач, у позові та відповіді на відзив, серед іншого, посилається на те, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу, суддівської винагороди за фактично відпрацьовані робочі дні за період з 01 по 07 травня 2020 року (4 робочих дні) та з 26 по 31 травня 2020 року (4 робочих дні) із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13.04.2020) є протиправними, оскільки вони суперечать статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Вказує, що у зв`язку із прийняттям 13.04.2020 року Верховною Радою України Закону України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" зміни до статті 135 Закону України від 02.06.2016 року№1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", яка регулює розмір винагороди судді, не вносилися.

Стаття 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (в редакції Закону України №553-ІХ від 13.04.2020 року) в частині суддівської винагороди не відповідає частині першій статті 8, частині першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України та нормам міжнародного права, а тому суд, відповідно до частини четвертої статті 7 КАС України до спірних правовідносин має застосувати норми Конституції України як норми прямої дії, а саме статтю 130 Конституції України та статтю 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка відповідно до частини другої статті 130 Конституції України регулює розмір суддівської винагороди.

Зазначає про те, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року№ 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року№ 553-ІХ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Вказує про те, що принцип належного урядування зобов`язує суб`єкта владних повноважень після виявлення власної допущеної помилки (без рішення суду) невідкладно провести правильний розрахунок розміру відповідної виплати та погасити заборгованість, яка виникла за весь період порушення права особи.

Вважає, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду за фактично відпрацьовані 8 робочих днів у травні 2020 року із обмеженням її розміру на підставі частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України від 02.06.2016 року№402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення її прав та гарантій незалежності судді, а відтак її порушене право підлягає відновленню.

Зазначає, що обчислюючи середню заробітну плату для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку з урахуванням заробітку за травень 2020 року із обмеженням суддівської винагороди на підставі частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на суму 62 866,10 грн., відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв в порушення вимог статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення її прав та гарантій незалежності судді, а відтак її порушене право підлягає відновленню - при обчисленні середньоденного заробітку суддівську винагороду за травень 2020 року має бути враховано у розмірі обчисленому відповідно до статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без обмежень на підставі частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на суму 62 866,10 грн. і відповідно заробіток за травень 2020 року складе 196 536,97 грн., а не як врахував відповідач - 133 670,87 грн. (196 536,97 грн. - 62 866,10 грн.).

Відповідач надав відзив на уточнені вимоги, відповідно до якого визнав позов частково - в частині стягнення з відповідача коштів на користь позивача (пункт 2 прохальної частини позовної заяви) та стягнення недоплаченої суддівської винагороди за травень 2020 року (пункт 3 прохальної частини позовної заяви), разом з тим, з позовними вимогами в частині визнання дій неправомірними (пункт 1 прохальної частини позовної заяви) відповідач не згоден та вважає такі вимоги безпідставними.

В обґрунтування заперечень, в частині вимог про визнання його дій неправомірними відповідач, серед іншого, зазначає про те, що є розпорядником коштів нижчого рівня, тобто, бюджетною установою, яка уповноважена на утримання асигнувань, прийняття зобов`язань та здійснення виплат з бюджету на виконання своїх функцій і може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України за наявності усіх законних передбачених документів та в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік.

Зазначає, що про положення щодо компенсування суддям коштів втрачених у зв`язку з впровадженими обмеженнями Конституційний суд України зазначив у мотивувальній зазначеного рішення (абзац 2 пункту 4.3. Рішення 10-р/2020).

Після визнання обмежень при виплаті суддівської винагороди неконституційними позивач не зверталась до відповідача із заявами про повернення коштів, виплата яких була обмежена. Заходи досудового врегулювання спору також не вживались.

Донецький апеляційний суд не має заперечень щодо доводів позивача про те, що положення Закону № 553-ІХ не відповідають Конституції України, суперечить практиці Конституційного Суду України та Європейським стандартам з питань незалежності суддів та просить суд розглянути адміністративну справу у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Разом з тим, враховуючи що відповідач у період з квітня 2020 року по серпень 2020 року, як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ просить у задоволенні вимог в частині визнання його дій протиправними - відмовити.

Державна судова адміністрація України надала пояснення на позовну заяву, відповідно до яких, серед іншого, зазначила про те, що згідно з частинами другою-третьою статті 95 Конституції України виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

Вказує, що положеннями частини другої статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Положеннями статей 148, 149 Закону визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зазначає, що згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

Вказує, що положеннями статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та пункту 10 Прикінцевих положень Закону № 553-ІХ не вносяться зміни до умов оплати праці, тому попередження працівників про запровадження нових або про зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення не застосовується (стаття 103 Кодексу законів про працю України і стаття 29 Закону України "Про оплату праці").

Звертає увагу суду на те, що оскільки Закон № 553-ІХ прийнятий пізніше Закону, то виникла неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 листа Міністерства юстиції України від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19 "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії" у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

Отже, на думку третьої особи, відповідач, як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ).

Вказує, що відповідне питання обмеження розміру суддівської винагороди було предметом розгляду Ради суддів України під час засідання, що відбулося 24.04.2020, за результатами якого прийнято відповідне рішення від 24.04.2020 № 22.

У вказаному рішенні Ради суддів України зазначено, що обмеження, встановлені Законом № 553-ІХ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат).

Зазначає, що частиною другою статті 152 Конституції України, частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вважає, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення та не є підставою для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати Позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону.

Отже, на думку третьої особи, у період з 18.04.2020 р. до 28.08.2020 р. положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди.

Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області своїм правом подати пояснення щодо позову не скористалось.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/8998/20-а та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання на 26 жовтня 2020 року.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року залучено до участі у справі № 200/8998/19-а у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державну судову адміністрацію України, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області та відкладено розгляд справи на 09 листопада 2020 року.

09 листопада 2020 року розгляд справи було відкладено на 23 листопада 2020 року.

Ухвалою від 23 листопада 2020 року суд вирішив розгляд даної справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 14 грудня 2020 року.

Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 грудня 2020 року.

Учасники справи у судове засідання, призначене на 28 грудня 2020 року не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Позивач та відповідач, через канцелярію суду, надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на те, що сторони чи їх представники у судове засідання не з`явились, суд приходить висновку про можливість розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 122 КАС України "позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів...

...Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів".

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року у справі № 8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (пункт 2.1 мотивувальної частини).

Конституційний Суд дійшов висновку про те. що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (пункт 2.2 мотивувальної частини).

У рішенні від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд зазначив, що це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Приймаючи таке рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Подібний висновок щодо порядку обчислення строків звернення до адміністративного суду зроблений стосовно громадян, які проходять публічну службу та звертаються щодо виплати неотриманих з вини роботодавця сум оплати праці.

Враховуючи викладене, позов подано позивачем без пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги часткове визнання позову відповідачем, надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.

Постановою Верховної Ради України № 2463-ІУ від 03.03.2005 року ОСОБА_1 було обрано безстроково суддею апеляційного суду Донецької області.

Згідно Указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 року позивач була переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду та 09 жовтня 2018 року зарахована до штату цього суду згідно наказу голови суду від 02.10.2018 року № 49к., що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.06.2020 року № 1872/0/15-20 позивач звільнена з посади судді Донецького апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Суд застосовує норми права в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин.

11 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, строк дії якого, відповідно до постанов КМУ було неодноразово продовжено та який продовжується станом на момент розгляду даної справи

13 квітня 2020 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який набрав чинності 18 квітня 2020 року та яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Відповідно до статті 8 Закону України від 14.11.2019 року № 294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у 2020 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі установлена з 1 січня - 4 723 гривні.

Отже з урахуванням обмежень, встановлених частинами першою, третьою Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", за вказаною нормою, суддівська винагорода не може перевищувати 47 230 гривень у місяць.

У той же час, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що: «Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у вигляді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Основного Закону України).

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.

Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Наведені положення Конституції України, рішення Конституційного Суду України вказують на те, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Таким чином, суд зазначає, що Конституція України чітко та однозначно встановлює, що розмір винагороди судді встановлюється лише законом про судоустрій, отже, його не може бути встановлено Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік чи будь - якими іншими законами чи нормативно-правовими актами.

Також з вказаної норми Конституції України видно, що норми Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" відповідачем до спірних відносин взагалі не мали застосовуватися.

Норми Закону України "Про Державний бюджет України" мають застосовуватись відповідачем лише в частині врахування такої величини, що береться для розрахунку складових суддівської винагороди, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб".

Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" незалежність судді забезпечується, зокрема окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Згідно частини сьомої статті 48 зазначеного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (частина друга).

Базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (частина третя).

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду .

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (частина п`ята).

Донецький апеляційний суд розміщується в двох населених пунктах - у м. Маріуполі (з кількістю населення більше ста тисяч осіб, але менше п`ятисот тисяч осіб) та у м. Бахмуті, у зв`язку з чим до базового розміру посадового окладу судді Донецького апеляційного суду додатково застосовується регіональний коефіцієнт 1,1.

Суд зазначає, що у спірний період, жодні зміни щодо розміру суддівської винагороди до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальним законом, відповідно до Конституції України, не вносились.

Наказом голови Донецького апеляційного суду № 271 к від 13.11.2018 року позивачу з 09.10.2018 року була встановлена щомісячна доплата за вислугу років - 70% посадового окладу.

Відповідно до статті 7 Закону України від 14.11.2019 року № 294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прожитковий мінімум на одну працездатну особу у в розрахунку на місяць установлено з 1 січня 2020 року - 2 102 гривні.

Враховуючи викладене, розмір суддівської винагороди позивача з 01 січня 2020 року мав складати 196 537, 00 грн., з яких, посадовий оклад - 115 610,00 грн. (50 х 2 102,00 грн. х 1.1 де 50 - базовий розмір посадового окладу, який становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2 102.00 грн. - прожитковий мінімуму для працездатних осіб встановлений з 01 січня 2020 року; 1.1 - регіональний коефіцієнт ), доплата за вислугу років 70% посадового окладу - 80 927,00 грн.

Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, у період з 18 квітня 2020 року по 25 червня 2020 року позивач перебувала у щорічній відпустці:

- з 14 по 30 квітня 2020 року (наказ № 141/в від 23.03.2020 р.);

- з 08 по 13 травня 2020 року та з 14 по 25 травня 2020 року (наказ № 227/в від 30.04.2020 р.);

- з 01 по 25 червня 2020 року (наказ № 275/в від 25.05.2020 р.).

За період відпустки суддівська винагорода позивачу виплачувалась у повному розмірі відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Проте, у спірний період період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено не відповідно до положень ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а в обмеженому розмірі, згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. (47 230,00 грн.), тобто у меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно розрахункового листа за травень 2020 року та довідки від 01.10.2020 року, виданої відповідачем, не виплачена позивачу сума суддівської винагороди за спірний період період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року, склала 62 866,10 грн.

Видача відповідачем вказаної довідки виключає необхідність зобов`язувати відповідача здійснювати перерахунок суддівської винагороди позивача у спірний період, оскільки такий перерахунок вже відповідачем фактично здійснено.

Проте, доплату суддівської винагороди позивачу за вказаний період, станом на момент розгляду даної справи відповідачем не проведено, з посиланням на відсутність фінансування саме на ці цілі.

Суд зазначає, що відповідач визнав позовні вимоги в частині вимог щодо стягнення сум невиплаченої суддівської винагороди та компенсації за невикористані позивачем дні відпустки, що також є підставою, за наявності для того законних підстав, для задоволення позовних вимог у цій частині, згідно з положеннями ч.4 ст. 189 КАС України.

Суд не приймає посилання відповідача у відзиві на позов щодо того, що після визнання Конституційним Судом України обмежень при виплаті суддівської винагороди неконституційними позивачка не зверталась до відповідача із заявами про повернення коштів, виплата яких була обмежена та про те, що заходи досудового врегулювання спору також не вживались.

Чинне законодавство України не передбачає обов`язкового досудового врегулювання між суддею та судом, у спорах щодо невиплати суддівської винагороди чи компенсаційних виплат, як не передбачає і обов`язку звертатись із заявами про повернення коштів.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог КАС України та враховуючи те, що ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в частині встановлення розміру суддівської винагороди, не відповідала у спірний період Конституції України та нормам міжнародного права, суд застосовує до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

При цьому до Конституційного Суду України Верховним Судом вже було внесено подання щодо конституційності частин першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення" Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (постанова Пленуму Верховного Суду від 29 травня 2020 року № 7), що не потребує додаткового звернення суду першої інстанції з цього питання.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 обмеження суддівської винагороди, встановлені частинами першою, третьою статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (в редакції Закону України від 13.04.2020 року № 553-ІХ), десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, визнані неконституційними.

Серед іншого, у вказаному рішенні зазначено, що проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Таким чином, положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294 суперечать статтям 1, 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, частинам першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правоідносин вказане рішення Конституційного Суду України прийнято ще не було, проте, Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 208/1131/17 зазначив, що суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Суд не приймає посилання третьої особи на рішення Ради суддів України оскільки вони не є нормативно - правовими актами та не носять обов`язкового характеру.

Щодо посилання відповідача на те, що відповідач є розпорядником коштів нижчого рівня та не мав правових підстав для нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом № 553- ІХ, суд зазначає про таке.

Про правові підстави нарахування позивачу суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом № 553- ІХ судом зазначено вище, як зазначено і про те, що вказаний закон взагалі не мав застосовуватись відповідачем у спірних правовідносинах.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частини 6 та 7 вказаної норми визначають, що видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-ІХ від 18.04.2020 року не було внесено жодних змін до додатків до вказаного закону, якими визначені конкретні суми видатків на забезпечення здійснення правосуддя Донецьким апеляційним судом, у тому числі такого видатку як виплата суддівської винагороди цим суддям (визначено як "оплата праці" у додатку № 7 до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік").

Крім цього, відповідно до ч.ч 1-2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Абзацем 1 ч.1 ст. 48 Бюджетного кодексу України встановлено: "Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років…".

Відповідачем не надано суду доказів зменшення розмірів бюджетних асигнувань (чи бюджетних призначень) Донецькому апеляційному суду на виплату суддівської винагороди чи встановлення у кошторисі відповідача на 2020 рік обмежень, що не давали б відповідачу у спірний період, у межах вказаних норм Бюджетного кодексу України, брати відповідні зобов`язання з виплати суддям суддівської винагороди у встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів" обсязі.

Щодо посилання третьої особи на те, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність лише з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення та не мають ретроактивної дії, суд зазначає, що підставою позову позивачем визначено не застосування до спірних правовідносин щодо виплати позивачу суддівської винагороди у спірний період ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020, а застосування до спірних правовідносин положень статей 8, 126, 130 Конституції України, як норм прямої дії.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд зазначає, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням обмеження її розміру у порядку ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідач як суб`єкт владних повноважень, діяв протиправно та всупереч ст.ст. 8 і 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій її незалежності як судді.

Враховуючи викладене та часткове визнання відповідачем позовних вимог, позовні вимоги в частині вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р.) та про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2 656,31 грн., всього 65 522,41 грн., є обгрунтованими правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог пов`язаних з компенсацією позивачу за невикористану дні відпустки.

Згідно наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 року позивачу, у зв`язку зі звільненням у відставку, виплачена компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік тривалістю 15 календарних днів у сумі 81 377,95 грн. (з урахування вищевказаних обмежень, застосованих відповідачем відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік").

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність): умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

При обчисленні середньої заробітної плати для компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку також включаються виплати за час. протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 7 Порядку нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Проте, компенсація позивачу за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2020 рік тривалістю 15 календарних днів, у сумі 81 377,95 грн. відповідачем протиправно була обчислена відповідачем з урахуванням протиправно обмеженої у травні 2020 року суддівської винагороди.

Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позову в цій частині та вищевказане обгрунтування протиправності ненарахування та невиплати відповідачем позивачу суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік з урахуванням суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р.) та про стягнення з відповідача на користь позивача а недоплаченої компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2 656,31 грн., всього 65 522,41 грн., є обгрунтованими правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивач є звільненою від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати нею понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Керуючись Конституцією України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів", "Про Державний бюджет України на 2020 рік", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р.) та щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік з урахуванням суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р.)

Стягнути з Донецького апеляційного суду (пр. Миру, 1а, м. Маріуполь, Донецька область, 87500, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 ) недоплачену суддівську винагороду за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів у сумі 62 866 (шістдесят дві тисячі вісімсот шістдесят шість гривень 10 (десять) копійок та недоплачену компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2 656 (дві тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень 31 (тридцять одну) копійку, всього - 65 522 (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять дві) гривні 41 (сорок одну) копійку грн.

Рішення суду, в частині присудження виплати суддівської винагороди за травень 2020 року у сумі 62 866 (шістдесят дві тисячі вісімсот шістдесят шість гривень 10 (десять) копійок, звернути до негайного виконання.

Повне судове рішення складене у порядку письмового провадження 13 січня 2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на дане рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч