Справа № 280/7337/20
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 січня 2021 року Справа № 280/7337/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Гопки Л.І.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Нікогосян Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (с. Листівка, Новомиколаївський район, Запорізька область,70121, ІПН НОМЕР_1 )

до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (вул. Українська, буд.50, м. Запоріжжя, 69095, )

про визнання протиправною відмови,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі по тексту - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у затвердженні проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розташованої на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області за межами населеного пункту, площею 1,43 га (кадастровий номер :15:003:0010), викладену у наказі від 29.09.2020 року №8-7564/15-20-СГ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у липні 2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність. Однак у жовтні 2020 року отримала лист із наказом від 29.09.2020 № 8-7564/15-20-СГ про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність. Вважає такий наказ протиправним, оскільки всі необхідні документи для затвердження технічної документації були подані, а також подано висновок державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2020 № 22. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 20.10.2020 позовну заяву у справі № 280/7337/20 залишено без руху та наданий позивачу строк 10 днів з моменту отримання цієї ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 09.11.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 07.12.2020.

Відповідач проти позову заперечив та надіслав 20.11.2020 до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне. Так відповідачем 29.09.2020 було прийнято рішення у вигляді наказу від 29.09.2020 № 8-7564/15-20-СГ про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність розташованої на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (за межами населеного пункту) площею 1,4300 га (кадастровий номер :15:003:0010), із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства із наступних підстав: перелік обмежень у використанні земельної ділянки не відповідає додатку 6 Постанови КМУ від 17.10.2012 № 1051; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.10.2010 № 376; в проекту землеустрою та у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку зазначено суперечливу інформацію щодо суміжних землевласників/землекористувачів, різниться опис меж земельної ділянки. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 07.12.2020 строк підготовчого провадження було продовжено та відкладено підготовче засідання на 25.01.2021.

Протокольною ухвалою суду підготовче засідання було закрито та призначено розгляд справи по суті в цей же день.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволенні позовних заперечила, просила у їх задоволенні відмовити.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Так, позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та наданні земельної ділянки у власність розташованої на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (за межами населеного пункту) площею 1,4300 га (кадастровий номер :15:003:0010).

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області наказом від 29.09.2020 № 8-7564/15-20-СГ відмовило гр. ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що послугувало підставою для звернення позивача до суду.

Підставами для відмови слугувало наступне: перелік обмежень у використанні земельної ділянки не відповідає додатку 6 Постанови КМУ від 17.10.2012 № 1051; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.10.2010 № 376; в проекту землеустрою та у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку зазначено суперечливу інформацію щодо суміжних землевласників/землекористувачів, різниться опис меж земельної ділянки.

Правовідносини між сторонами регулюються положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України (далі ЗК України) землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства (п.а) ч.3 ст.22 Земельного кодексу України).

Стаття 116 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частина 7 статті 118 ЗК України передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність визначений частиною 7 статті 118 ЗК України.

Із системного аналізу правових норм вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

Судом встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 площею 1,4300 га для ведення особистого селянського господарства на території Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області розроблений на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 23.04.2014 № ЗП/:15:003/0069-сг, про що свідчить Висновок державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2020 № 22.

Проект землеустрою погоджений висновком експерта державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 1636/82-20 від 27.01.2020.

Згідно Висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2020 № 22 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 повернуто на доопрацювання, однак відповідно до відмітки ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 15.06.2020 зауваження враховано та усунуто.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Статтею 30 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Частиною 4 ст.123 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Дана правова позиція узгоджується у відповідності з ч. 1 ст. 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Частиною 5 ст. 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Згідно з ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Частиною 8 ст. 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах першій-третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.

Враховуючи всі обставини, суд звертає увагу на те, що ст. 186-1 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти рішень у формі висновку, які можуть бути прийняті територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: про затвердження цього проекту або про відмову в його затвердженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №820/4147/17.

Як уже зазначалося вище відповідач наказом від 29.09.2020 № 8-7564/15-20-СГ відмовив гр. ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із наступних підстав: перелік обмежень у використанні земельної ділянки не відповідає додатку 6 Постанови КМУ від 17.10.2012 № 1051; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.10.2010 № 376; в проекту землеустрою та у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку зазначено суперечливу інформацію щодо суміжних землевласників/землекористувачів, різниться опис меж земельної ділянки.

Зміст оскаржуваного наказу свідчить, що відповідач фактично відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою, проте, не встановив строку для усунення недоліків проекту, як це передбачено ч. 8 ст. 186-1 Земельного кодексу України.

Положеннями статті 186-1 Земельного кодексу України визначено, що територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, при вирішенні питання про затвердження проекту землеустрою заборонено вимагати, зокрема, надання додаткових матеріалів та документів, не включених до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України "Про землеустрій", а також проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Разом з тим, відповідно до ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

завдання на розроблення проекту землеустрою;

пояснювальну записку;

копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці;

розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

кадастровий план земельної ділянки;

матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

матеріали погодження проекту землеустрою.

Суд зазначає, що у розумінні ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою є невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Перевірка проекту землеустрою на відповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту, а не при прийнятті рішення про його затвердження.

Більше того, ст. 50 Закону України «Про землеустрій» містить вичерпний перелік документації, що включає проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Судом встановлено, відповідачем не спростовано, що поданий на затвердження проект землеустрою відповідає вимогам ст.50 Закону України «Про землеустрій», що підтверджується висновком про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та висновком державної експертизи землевпорядної документації.

Також суд зауважує, що ст.50 Закону України "Про землеустрій" не передбачає подання переліку обмежень - саме відповідно до додатку 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого становою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.

Викладені відповідачем у наказі № 8-7564/15-20-СГ мотиви для відмови не містять, передбаченої ч.9 ст.118, ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України, підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Крім того, суд зазначає, що посилання відповідача на те, що акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.10.2010 № 376, як на одну із підстав для прийняття оскаржуваного наказу, є недоречним із наступних підстав.

Порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовим знаками регулюється Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17/686.

Так згідно із п. 2.8 вищезгаданої Інструкції технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, в тому числі, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який

включається до документації із землеустрою після виконання робіт

із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та

закріплення їх межовими знаками (додаток 2).

Відповідно до змісту п. 2.1 вищевказаної Інструкції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. В даному випадку проект землеустрою позивача ще не затверджений. Отже, законних підстав для винесення оспорюваного наказу з наведеної підстави не було.

Відповідачем також не зазначено, в чому саме полягає суперечлива інформація щодо суміжних землевласників/землекористувачів та в чому саме різниться опис меж земельної ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині суд також бере до уваги позицію, викладену у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14, відповідно до якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, а відтак вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити саме шляхом не визнання протиправною відмову викладену у наказі, а шляхом визнання протиправним та скасування цього наказу.

Згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. За правилами частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем в порушення ч. 2ст. 77 КАС України не спростовано, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, доведено протиправність наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 29.09.2020 №8-7564/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ".

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (с. Листівка, Новомиколаївський район, Запорізька область,70121, ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (вул. Українська, буд.50, м. Запоріжжя, 69095, ) про визнання протиправною відмови, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 29.09.2020 №8-7564/15-20-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (вул. Українська, буд.50, м. Запоріжжя, 69095, ) на користь ОСОБА_1 (с. Листівка, Новомиколаївський район, Запорізька область,70121, ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 04.02.2021.

Суддя А.В. Сіпака