Справа № 120/6016/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 р. Справа № 120/6016/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року через систему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ), яка подана його представником ОСОБА_2 , до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області (відповідач, Стрижавська селищна рада) про визнання протиправним та скасування рішення 61 сесії 7 скликання селищної ради № 62 від 12.08.2020 року про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 0,15 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність в межах населеного пункту селища міського типу Стрижавка Вінницького району Вінницької області та зобов`язання відповідача надати такий дозвіл позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у червні 2020 року позивач звернувся до відповідача з письмовим клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га в межах населеного пункту смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області (межує із земельною ділянкою за кадастровим номером: :02:005:0183). Однак, спірним рішенням 61 сесії 7 скликання № 62 від 12.08.2020 року відповідач відмовив у наданні такого дозволу, посилаючись на те, що бажана для позивача земельна ділянка перебуває у власності. З таким рішенням відповідача позивач не погоджується та вважає наведені у ньому підстави для відмови такими, що не ґрунтуються на вимогах ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), позаяк право власності на спірну земельну ділянку наразі не є зареєстрованим, а тому така ділянка вважається вільною. Наведені обставини спонукали позивача звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 30.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою у відповідача витребувано додаткові докази, необхідні для правильного вирішення справи.

12.11.2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 37000/20), в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує на те, що земельна ділянка, частину якої бажає отримати позивач згідно земельно-облікових документів Стрижавської селищної ради перебуває у власності інших осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому для надання дозволу на розробку документації із землеустрою згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України необхідна письмова згода землекористувачів. Враховуючи відсутність такої згоди землекористувачів, відповідач вважає доводи позивача не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

18.11.2020 року до суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 37982), в якій останній спростовує доводи відповідача та наводить аргументацію обґрунтованості своїх вимог. Також, представник позивача наголошував на необхідності витребування у відповідача додаткових доказів.

Ухвалою суду від 10.12.2020 року витребувано у відповідача докази про передачу спірної земельної ділянки, на яку претендує позивач, площею 0,15 га, що розташована по АДРЕСА_1 у власність (користування) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чи іншим особам (відповідні рішення селищної ради, інші докази); інформацію стосовно реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована по АДРЕСА_1 (докази, які підтверджують належне оформлення права власності чи права користування на спірну земельну ділянку іншими громадянами, яким така ділянка передавалася за рішенням селищної ради).

На виконання вимог ухвали суду від 10.12.2020 року, відповідачем 29.12.2020 року надано належним чином засвідчений витяг Земельно-кадастрової книги підприємств, організацій, установ (Розділ V - Присадибні землі особистого користування, книга № 5 за 1992 року по 1998 рік). Також відповідачем повідомлено суд, що всі інші документи Стрижавської селищної ради по 2009 рік включно є відсутніми у відповідача, так як згідно акту № 7 від 20.03.2015 року передані до архівного відділу Вінницької райдержадміністрації.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що 09.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області із письмовим клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність в межах населеного пункту смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області (межує із земельною ділянкою за кадастровим номером: :02:005:0183). До клопотання додано копії паспорту, ідентифікаційного коду та графічні матеріали.

За наслідком розгляду вказаного клопотання, 12.08.2020 року Стрижавською селищною радою прийнято рішення № 62, яким відмовлено позивачу у наданні такого дозволу, посилаючись на те, що бажана для позивача земельна ділянка перебуває у власності. Також зауважено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З метою уточнення підстав для такої відмови, 30.09.2020 року представник позивача звернувся із письмовим запитом на доступ до публічної інформації до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просив надати інформацію щодо зареєстрованого права власності на земельні ділянки, цільове призначення, форму власності та вид використання вказаних земельних ділянок, реквізити рішення, яким земельні ділянки було передано у власність або у користування громадянам/юридичним особам, копію рішень/наказів/розпоряджень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок у власність/користування, копію державних актів, витягів, інших документів, що посвідчуть право власності на вказані земельні ділянки.

Листом від 07.10.2020 року за № ПІ-324/0-325/0/63-20 ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило (п. 8 листа), що земельні ділянки, суміжні з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:005:0183, надані в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд на території Стрижавської селищної ради (в межах населеного пункту). Документи, що посвідчують право власності на зазначені земельні ділянки в архіві відділу не виявлено, як і не виявлено рішення Стрижавської селищної ради стосовно передачі у власність вищенаведеної земельної ділянки.

На інший запит представника позивача за вх № 14 від 02.10.2020 року, Стрижавською селищною радою листом від 05.10.2020 року повідомлено (п. 8 листа), що згідно земельно-облікових документів Стрижавської селищної ради бажана для позивача земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_3 (0,15 га) та ОСОБА_4 (0,15 га). Однак будь-яких правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку відповідачем надано не було.

Зазначаючи, що право власності (постійного користування) не могло виникати на підставі одного лише рішення органу місцевого самоврядування, та за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, позивач вважає оскаржуване рішення Стрижавської селищної ради № 62 від 12.08.2020 року протиправним та з метою захисту порушених, на його думку, прав, звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі житлової та громадської забудови.

Як зазначено у статті 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні заяви на будь-яких інших підставах, які не передбачені даною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічна правова позиція із цього приводу неодноразово була висловлена Верховним Судом у своїх постановах від 25.02.2020 року в справі за N 723/1964/14-а, від 15.04.2020 року в справі за N 638/15764/17, від 15.04.2020 року в справі за N 638/15764/17, від 22.04.2020 року в справі за N 818/1707/16 та від 14.05.2020 року в справі за N 360/536/17-а, та інших.

Так, підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 0,15 га, в межах населеного пункту смт. Стрижавка згідно оскаржуваного рішення № 62 від 12.08.2020 року є те, що на думку відповідача така земельна ділянка перебуває у власності. Разом із тим відомостей про осіб - власників таких земельних ділянок як і документів, які підтверджували право власності, оскаржуване рішення не містить. Більше того, навіть сам протокол № 251 засідання постійної комісії селищної ради з питань раціонального використання земельних ресурсів, охорони навколишнього середовища та агропромислового комплексу від 10.08.2020 року, де попередньо розглядалось питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, також не містить будь-яких відомостей та інформації про осіб - власників такої земельної ділянки та документів на підтвердження їх земельних прав.

З цього приводу суд враховує, що дійсно в силу вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Тобто, безоплатна приватизація земельних ділянок, що вже перебувають у законному користуванні інших осіб, не допускається.

В той же час відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом із тим силу приписів ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, право власності в будь-якому випадку повинно бути підтверджене правовстановлюючими документами, які б свідчили про перебування спірної земельної ділянки в законному володінні інших осіб (власників).

Наразі матеріали справи не містять жодних документів, які б підтверджували, що на бажану для позивача земельну ділянку наявні правовстановлюючі документи, які б підтверджували її перебування у власності інших осіб. Таких доказів відповідачем також надано не було.

При цьому судом з`ясовано, що лише у відзиві на позовну заяву відповідач повідомив суду про те, що за його твердженням спірна земельна ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, яка межує із земельною ділянкою за кадастровим номером: :02:005:0183, згідно земельно-облікових документів знаходиться у власності двох осіб: ОСОБА_3 , площею 0,15 га та ОСОБА_4 , площею 0,15 га. В якості підстав для такого висновку відповідач надав суду копії витягів з Книги по обліку земельного податку на 2016-2020 роки та окремі матеріали Земельно - кадастрової книги підприємств, організацій, установ, Земельно-шнурова книга № 5 за 1992-1998 роки (Розділ V - Присадибні землі особистого користування, книга № 5 за 1992 року по 1998 рік).

Так, в ході дослідження поданих доказів, зокрема "Книги по обліку платежів земельного податку на 2016-2020 роки", з`ясовано, що із наявних у ній відомостей неможливо встановити належність спірної земельної ділянки відповідним особам, оскільки у ній наявна лише інформація щодо здійснених платежів по земельному податку, в той же час вид користування цією землею встановити не можливо. Крім того, встановити тотожність земельної ділянки на яку має намір отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою позивач та за яку здійснювались платежі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також не є можливим.

Тобто, відповідні матеріали не можуть бути належним підтвердженням права власності інших осіб на спірну земельну ділянку.

Щодо інформації яка міститься у наданій відповідачем Земельно-шнуровій книзі № 5 Розділу V - Присадибні землі особистого користування за 1992 року по 1998 рік, то така теж не може бути належним доказом у цій справі, оскільки не містить жодних ідентифікуючих відомостей про земельні ділянки, записи про площу яких (по 0,15 га) містяться напроти прізвищ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім того суд враховує, що порядок ведення так званих «Земельно-шнурових книг» в період 1992-1998 роках не був передбачений діючим земельним законодавством, тому інформація, яка там зазначена окрім того, що не дає можливості ідентифікувати та встановити приналежність спірної земельної ділянки іншим особам, так іще й не є документом, який підтверджує право власності на таку ділянку.

Дійсно, ці книги містять запис про рішення сесії сільської ради від 04.03.1993 року, яке, на думку відповідача, і було передумовою для виникнення права користування земельними ділянками в гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_3 . Однак суд враховує, що таке рішення не було правовою підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення Стрижавської селищної ради № 62 від 12.08.2020 року, оскільки жодного посилання на нього в цьому рішенні не йдеться. Крім того, й копії такого рішення відповідач не зумів надати суду з причин його відсутності.

Тобто, вищевикладене вказує на те, що при винесенні свого рішення № 62 від 12.08.2020 року відповідач виходив із обставин, які у своїй сукупності не дають підстави для висновку про те, що земельна ділянка, на яку позивач бажає отримати дозвіл на розроблення документації із землеустрою, перебувала у власності інших осіб і про це є відповідні підтверджуючі документи.

При вирішенні цієї справи суд враховує положення частини 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно яких речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, навіть якщо і взяти до уваги доводи відповідача про те, що право користування присадибними земельними ділянками громадян виникло на підставі рішення сесії селищної ради від 04.03.1993 року, то суд враховує, що у відповідний період часу діяв Земельний кодекс України в редакції Закону від 19 грудня 1990 року № 561-XII (далі - Кодекс).

Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Крім того, частиною першою статті 23 Кодексу було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

За наведених вище обставин суд вважає, що право власності (постійного користування) на земельну ділянку не могло виникати на підставі одного лише рішення органу місцевого самоврядування.

Проте, як уже наголошувалось судом вище, матеріали справи не містять належних доказів про те, що бажана для позивача земельна ділянка наразі дійсно перебуває у власності інших осіб, і право власності на неї було оформлене у відповідності до діючих на той час (1993 рік) вимог та згідно положень Земельного кодексу України від 18.12.1990.

Крім того, із загальнодоступних відомостей Публічно кадастрової карти України (https://map.land.gov.ua/?cc=3168799.,6324726.966342829&z=16&l=kadastr&bl=ortho10k_all) слідує, що земельна ділянка яку бажає отримати позивач згідно поданих графічних матеріалів (межує із земельною ділянкою за кадастровим номером: :02:005:0183), наразі є вільною та не сформованою (без визначення кадастрового номера).

Таким чином суд доходить висновку, що за відсутності визначених законом доказів, які б підтверджували факт перебування земельної ділянки у власності інших осіб, доводи відповідача про необхідність згоди таких осіб на вилучення земельної ділянки не є обґрунтованими.

Принагідно суд також звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, а є лише одним із етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом.

Аналогічна правова позиція міститься у висновках Касаційного адміністративного суду в складі Верховного суду від 23.01.2020 року у справі № №0840/2979/18.

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що ті підстави відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення документації із землеустрою, які визначені відповідачем у оскаржуваному рішенні, не знайшли свого належного підтвердження в судовому засіданні, а тому таке рішення Стрижавської селищної ради № 62 від 12.08.2020 року є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо наступної позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га в межах населеного пункту смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, то суд зазначає таке.

Так, наслідком скасування судом у цій справі рішення Стрижавської селищної ради № 62 від 12.08.2020 року є те, що клопотання позивача від 09.06.2020 року про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою залишається актуальним та нерозглянутим.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Проте, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 2 КАС України однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість.

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Такий висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, відповідач принципу належного урядування як і вимог закону про повне обґрунтування власного рішення не дотримався.

Зокрема, оскаржуване позивачем рішення Стрижавської сільської ради не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем у оскаржуваному рішенні чітко не встановлено особи (осіб), якій (яким) надано земельні ділянки, не зазначено на підставі яких документів оформлено право власності на земельну ділянку (за умови його оформлення).

При цьому суд враховує, що у своєму відзиві відповідач вказує, що спірна земельна ділянка передана у власність гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В той же час, відповідач відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, обмежився лише загальною фразою про передання земельної ділянки у власність іншим особам, не з`ясувавши при цьому, якій саме особі така земельна ділянка була передана, чи використовує така особа відповідну земельну ділянку та чи вчиняє дії щодо подальшого оформлення відповідних прав на землю.

В даному випадку суд вважає, що дійсно, дані обставини мають суттєве значення для вирішення відповідного питання, проте, як з`ясовано судом, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем вони в повній мірі не з`ясовувалися. Із вищевикладеного слідує, що в межах розгляду цієї справи суд не може дійти остаточного висновку про те, чи є ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні відповідача вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Саме такий правовий висновок із подібного питання був зроблений Верховним Судом у постанові від 03.12.2019 року по справі № П/811/2514/17. Крім того, такої ж думки дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 01.02.2021 року по справі № 120/2068/20-а.

З урахуванням викладеного, суд вбачає підстави для часткового задоволення цієї позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га в межах населеного в межах смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов необхідно задовольнити частково.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору згідно положень статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме, на користь позивача належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 420,40 грн. ( 1/2 від 840,80 грн.).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 61 сесії 7 скликання Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 62 від 12.08.2020 року про відмову у наданні гр. ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зобов`язати Стрижавську селищну раду Вінницького району Вінницької області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га в межах населеного пункту смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 02.02.21.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Стрижавська селищна рада Вінницького району Вінницької області, , місцезнаходження: вул. 40-річчя Перемоги, 7, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович