Справа № 300/3813/20
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

"03" лютого 2021 р. справа № 300/3813/20

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Тимощук О. Л., розглянувши заяву виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про закриття провадження в адміністративній справі

за позовною заявою ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради

про зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі також - представник позивача) 21.12.2020 в інтересах ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовною заявою до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі також відповідач), у якій просить зобов`язати відповідача зареєструвати припинення речового права (права власності) за №19969847 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію» на підставі рішення суду, що скасовує документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Підставою звернення до суду слугувало те, що постановою Верховного Суду від 25.07.2018 скасовано рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2017, відповідно до якого державним реєстратором зареєстровано право власності за №19969847 та внесено запис з відкриттям розділу в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.

До суду 21.01.2021 від відповідача надійшли відзив на позовну заяву від 18.01.2021 №3/64.2-13/14в та заява №2/64.2-13/14в від 18.01.2021 з проханням закрити провадження у даній справі. Заява обґрунтована тим, що позовні вимоги позивача містять спір про право власності на нерухоме майно, а тому мають приватно-правовий, а не публічно-правовий характер. Тому зважаючи на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.10.2019 у справі 2040/5159/18, дана справа повинна розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Від представника позивача на адресу суду 29.01.2021 надійшли заперечення на відзив, згідно з якими ОСОБА_2 , в частині закриття провадження у справі, теж заперечує, вказуючи на те, що предметом перевірки в даній справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінський функцій і жодним чином не пов`язаний з майновими правами.

У відповідності до частини 3 статті 166 КАС України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Враховуючи, що КАС України не передбачає окремого порядку розгляду заяв про закриття провадження у справі, суд вважає за можливе розглянути заяву відповідача в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши подану відповідачем заяву, заперечення представника позивача та матеріали даної адміністративної справи, суд зазначає таке.

Позивач звернувся до суду із позовними вимогами зобов`язати зареєструвати припинення речового права (права власності) за №19969847 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію» на підставі рішення суду, що скасовує документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Суд зазначає, що з приводу спірних правовідносин наявна неузгодженість з приводу підвідомчості вказаної категорії справ адміністративним судам.

Зокрема в позовній заяви обґрунтовуючи юрисдикцію представник позивача посилався на постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №820/4146/17, від 18.09.2018 у справі №823/235/16, від 29.08.2018 у справі №807/719/15, в яких звернута увага, що оскарження рішення про держану реєстрацію, яке є наслідком реалізації сторонами у справі прав на спірне нерухоме майно, підлягає розгляду за правилами господарського чи цивільного судочинства. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2018 у справі №823/378/16 дійшла висновку, що спір не має ознак приватноправового характеру, якщо предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема правомірність здійснення повторної реєстрації у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на цю земельну ділянку з іншим користувачем, а у постанові від 25.07.2018 у справі №128/3652/16-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала публічно-правовий характер спорку, оскільки предмет і підстава позову жодним чином не пов`язана із майновими правами, виконанням чи не виконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса як державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень. Аналізуючи вказані постанови Великої Палати Верховного Суду, представник позивача переконаний, що даний спір є публічно-правовим. Окрім цього, у запереченні на відзив, який надійшов до суду 29.01.2021 представник позивача зазначає, що в цьому спорі відсутній приватно-правовий характер (його було вирішено в цивільній справі), предмет і підстава позову жодним чином не пов`язані з майновими правами, тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Водночас в заяві про закриття провадження у справі відповідач посилається на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №2040/5159/18, зазначаючи, що оскільки в даній справі існує невирішений спір про право, то подальше оспорення набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законних) можливостей установлювати (визначати) належність права власності на об`єкт нерухомого майна.

Дослідивши позовну заяву, матеріали справи та подану заяву про закриття провадження, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 815/6832/16, предметом судової перевірки були спірні правовідносини пов`язані із невиконанням рішення суду, яким визнано недійсним договір дарування квартири. Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України. Проте з такими висновками судів Велика Плата Верховного Суду не погодилася.

Велика Палата Верховного Суду (надалі також ВПВС) неодноразово висловлювала свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати. До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість ВПВС вважає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Вимога скасувати реєстраційний запис спрямована насамперед проти особи, яка за цим реєстраційним записом значиться власником спірного нерухомого майна.

ВПВС вказала, що за своєю правовою природою ця вимога є похідною від майнових вимог у цивільній справі про визнання договору дарування недійсним, спір щодо якого цивільний суд розглянув за правилами цивільного судочинства. Сутнісно вимоги про скасування в судовому порядку реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно тісно пов`язані з цим майном, і якщо виникає цивільний спір про визнання недійсним правочину, на підставі якого відбулося перевласнення і державна реєстрація права власності на це майно, то в такому спорі вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, навіть і тоді, коли вони не були пред`явлені разом з основними вимогами про захист права власності, є (можуть бути) його складовою частиною, оскільки для повного відновлення права володіння та розпорядження квартирою необхідно припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності за іншою особою та перереєструвати це право за особою, яка за рішенням суду відновила право власності на нерухоме майно.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за правилами цивільного судочинства розглядаються також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, коли цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Підсумовуючи наведене, ВПВС визначила, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно є похідними від спору про визнання недійсним правочину дарування цієї квартири, який підлягав й був розглянутий загальним судом за правилами цивільного судочинства. Відтак можна зробити висновок, що за цими ознаками вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав на квартиру теж повинні (мають) розглядатися тим самим загальним судом й за правилами того самого судочинства, за яким розглядалися основні вимоги про визнання договору дарування недійсним.

У свою чергу спірні правовідносини даної справи виникли в результаті ухвалення постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року в справі 350/1194/16-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Окрім цього, відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року в справі № 350/1194/16-ц, залишеної без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року задоволено. Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_5 право власності 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 метра квадратного, гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного, що знаходиться по АДРЕСА_1 скасовано та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні цієї частини позову. Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 в цілому право власності на житловий будинок, що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 . В решті оскаржуване рішення залишено без змін.

Що ж стосується позовних вимог в даній справі, то предмет позову є похідним від визнання права власності на спадкове майно зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності), яке, відповідно до правового висновку ВПВС необхідно розглядати в тому порядку, в якому розглядався сам спір, тобто в порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 319 КАС України, порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду, термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Згідно з приписами частини 1 статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства, а тому заява відповідача підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 238 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Таким чином, суд роз`яснює позивачу про можливість повернення судового збору за його заявою.

Керуючись статтями 19, 238, 248, 256, 295, 297, підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити заяву Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про закриття провадження у справі від 18.01.2021 №2/64.2-13/14в, подану 21.01.2021.

2. Провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - закрити.

3. Роз`яснити Масюку Василю Васильовичу, який діє в інтересах ОСОБА_1 , що дана справа підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

4. Роз`яснити Масюку Василю Васильовичу, який діє в інтересах ОСОБА_1 , що повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

5. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

6. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

7. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

9. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.