Справа № 200/6901/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року справа №200/6901/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року (повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/6901/20-а (суддя в І інстанції Хохленков О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Донецького апеляційного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона рішенням Донецької обласної ради народних депутатів від 25.02.1993 була обрана суддею Дружківського міського суду Донецької області. Відповідно до наказу начальника Управління юстиції Донецької області від 02.03.1993 № 65, з 03 березня 1993 року зарахована до штату Дружківського міського суду Донецької області.

Постановою Верховної Ради України № 1205-ІV від 18.09.2003 позивач була обрана на посаду судді Дружківського міського суду Донецької області безстроково. Постановою Верховної Ради України № 2463-ІV від 03.03.2005 позивач була обрана безстроково суддею апеляційного суду Донецької області та з 15 березня 2005 року відповідно до наказу голови цього суду від 15.03.2005 № 69к зарахована до штату апеляційного суду Донецької області. Згідно Указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 позивач була переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду та 09 жовтня 2018 року зарахована до штату цього суду згідно наказу голови суду від 02.10.2018 № 49к.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.06.2020 № 1872/0/15-20 позивач була звільнена з посади судді Донецького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 її було відраховано зі штату Донецького апеляційного суду 25 червня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно пункту 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 у зв`язку із виходом у відставку позивачки слід виплатити вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

На виконання пункту 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 вихідна допомога їй була нарахована у сумі 589 611,00 грн. та виплачена за вирахуванням податків 23 червня 2020 року.

При вирішенні питання про виплату їй як судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги відповідач керувався нормою частини першої статті 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VІІІ), який врегульовує спірні відносини на дату прийняття рішення про звільнення позивача у відставку.

Відповідно до частини першої статті 143 Закону № 1402-VІІІ судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Однак позивач вважала, що пункт 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 про виплату їй вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою суперечить частині першій статті 8, статтям 22, 126 Конституції України, статті 48 Закону № 1402-VІІІ, оскільки суттєво знижує гарантії її, як судді, матеріального і соціального захисту і відповідно є протиправним.

Згідно частини першої статті 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VІ) із змінами, внесеними Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України», які набули чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України (01 січня 2011 року) і діяли до 1 квітня 2014 року, тобто і станом на 03 березня 2013 року, коли вона набула право на відставку, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України від 27.03.2014 № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності 1 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону № 2453-VІ, а саме: виключено статтю 136 цього закону.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VІІІ, відповідно до частини першої статті 143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Оскільки право на відставку позивачка набула 03 березня 2013 року, відповідно 03 березня 2013 року вона набула і право на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, тобто право на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою вона набула під час дії частини першої статті 136 Закону № 2453-VІ із змінами, внесеними Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI, яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак таке право нею не було реалізовано, оскільки Закон України від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» та Закон № 2453-VІ не забороняли після спливу 20-ти років перебування на посаді судді продовжувати працювати суддею, до того ж обраного 18 вересня 2003 року безстроково.

На підставі викладеного позивач просила суд:

- визнати пункт 4 наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 протиправним та скасувати;

- визнати протиправною бездіяльність Донецького апеляційного суду щодо не нарахування їй вихідної допомоги у зв`язку з відставкою у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов`язати Донецький апеляційний суд нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у зв`язку з відставкою у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою з урахуванням виплаченої вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву. Позивач наголошує, що висновок суду, що у неї відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто висновок про те, що відсутні підстави для задоволення позову, є передчасними, оскільки судом фактично не встановлено характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами. Крім того, позивач зауважила, що місцевий суд навіть не зазначив мотиви незастосування рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(П)/2020, яке підлягає застосуванню у цій справі.

Апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Рішенням Донецької обласної ради народних депутатів від 25.02.1993 ОСОБА_1 була обрана суддею Дружківського міського суду Донецької області; відповідно до наказу начальника Управління юстиції Донецької області від 02.03.1993 № 65 з 03 березня1993 року зарахована до штату Дружківського міського суду Донецької області (а.с.29).

Постановою Верховної Ради України № 1205-ІV від 18.09.2003 ОСОБА_1 була обрана на посаду судді Дружківського міського суду Донецької області безстроково (а.с.30-32).

Постановою Верховної Ради України № 2463-ІV від 03.03.2005 ОСОБА_1 була обрана безстроково суддею апеляційного суду Донецької області та з 15 березня 2005 року відповідно до наказу голови цього суду від 15.03.2005 № 69к зарахована до штату апеляційного суду Донецької області (а.с.33-34).

Згідно Указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 ОСОБА_1 була переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду та 09 жовтня 2018 року зарахована до штату цього суду згідно наказу голови суду від 02.10.2018 № 49к (а.с.35-55).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.06.2020 № 1872/0/15-20 ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Донецького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.56)

Згідно наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 року ОСОБА_1 було відраховано зі штату Донецького апеляційного суду 25 червня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.57).

Згідно пункту 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 у зв`язку із виходом у відставку позивачу слід виплатити вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (а.с.57).

Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с.58-64).

Відповідно до Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 25.06.2020, станом на 25.06.2020 посадовий оклад ОСОБА_1 становить 115 610,00 грн. та доплата за вислугу років становить 80 927,00 грн. (а.с.65).

Згідно з Довідкою про загальну суму доходу судді ОСОБА_1 за 2020 рік, вона склала 1 869 616,16 грн., в т.ч. матеріальна допомога на оздоровлення 115 610,00 грн., заробітна плата 1 164 395,16 грн., та вихідна допомога 589 611,00 грн. (а.с.67).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон № 1402-VIII від 02.06.2016, який набрав чинності 30.09.2016.

Згідно із пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 № 10-рп/2008, а також у рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020.

У пункті 3.2 рішення від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 «у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України «Про судоустрій і статус суддів»»: зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Отже, вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою не належить до конституційних гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України в пункті 2 рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 «справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів» зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Вищою Радою Правосуддя рішення № 1872/0/15-20 від 18.06.2020 про звільнення позивач з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Слід зазначити, що позивача було звільнено з посади судді 18 червня 2020 року, тобто в той час, коли право на вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону № 2453-VI, не існувало, оскільки дана норма виключена положенням Закону № 1166-VII. При цьому сам Закон № 2453-VI також втратив чинність (крім положень, які не стосуються спірних правовідносин) на підставі Закону № 1402-VIII від 02.06.2016.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Вищою Радою Правосуддя рішення про звільнення з посади, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тому враховуючи зазначене, у відповідача, у відповідності до норм чинного законодавства, були відсутні підстави у виплаті такої допомоги позивачу.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в своїх постановах від 28.11.2018 року по справі № 804/75/17 та від 26.04.2019 по справі № 820/1359/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Цneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Стосовно рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(П)/2020, колегія суддів зазначає, що воно стосувалось законодавчих змін, якими судді взагалі позбавлялись права на вихідну допомогу. В даному випадку після таких законодавчих змін позивач працювала більше шести років. Отже, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 продовжувала перебувати на посаді судді, стимульована вихідною допомогою, та не змогла належним чином підготуватися до нового юридичного регулювання. За цей час місячна суддівська винагорода, з розміру якої обчислюється вихідна допомога, істотно збільшилась. При цьому позивачкою не доведено, що розмір отриманої нею вихідної допомоги був значно меншим за розмір, належний за законодавством, що втратило чинність, хоч і з розміру 10 місячних заробітних плат, але із заробітку, який був визначений законодавством, що втратило чинність, тобто, не довела, що їй спричинена матеріальна шкода.

Також слід зауважити, що положення статті 143 Закону № 1402-VIII неконституційними не визнавались.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною другою статті 2 КАС України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню йому не підлягають.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 200/6901/20-а залишити без змін.

Повне судове рішення 04 лютого 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук