Справа № 640/10979/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод ПТО" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод ПТО" до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський завод ПТО" (далі - позивач, ТОВ "Київський завод ПТО") звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у місті Києві), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24 лютого 2020 року № , № , № .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновки акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам та нормам чинного законодавства, всі первинні документи позивача складені належним чином та дають змогу ідентифікувати відповідні господарські операції, тому позивач вважає спірні рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року даний адміністративний позов - залишено без задоволення.

При цьому суд виходив з того, що відсутні підстави вважати надані позивачем документи первинними бухгалтерськими документами, які б підтверджували фактичне придбання позивачем товарів у контрагента - ТОВ «Захід групп ЛТД», оскільки вони виписані від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента позивача, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, а відтак вони не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, зважаючи на що формування податкових показників за операціями на підставі таких документів є безпідставним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції скаржник зазначив, що суд першої інстанції обґрунтував рішення виключно посиланням на покази директора контрагента ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД». Натомість, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

При цьому, судом було відмовлено у задоволення клопотання позивача про допит в якості свідка громадянки ОСОБА_1 , яка працювала на посаді заступника директора з матеріально-технічного постачання ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД ПТО» в період проведення операцій з ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД» та могла підтвердити обставини господарської діяльності позивача та його контрагента.

Також апелянт зазначив, що ОСОБА_2 в судовому засіданні надала покази про непричетність до діяльності ТОВ «ЗАХІД ГРУПП ЛТД», однак в ході розгляду справи позивачем отримано від адвоката ОСОБА_2 інформацію про можливий тиск на свідка та надання свідку заздалегідь роздрукованого тексту необхідних показів в адміністративному суді. Позивач переконаний, що така інформація має дуже важливе значення для вирішення справи.

Крім того, суд першої інстанції не з`ясував ні стан розгляду кримінального провадження, в якому було допитано громадянку ОСОБА_2 , ні наявність дозволу слідчого на розголошення даних досудового розслідування, а саме - протокол допиту, ні взагалі належність та допустимість такого доказу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Київський завод ПТО» ГУ ДПС у м. Києві складено акт № 13/26-15-05-07-02-10/36589014 (т. 1 а.с. 20-39) (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем:

п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 1 764 557 грн., а також завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за квітень 2019 року у розмірі 45 895 грн.;

пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 1 955 288 грн.

Зі змісту Акту перевірки вбачається, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем вказаних норм ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість, податку на прибуток, а також завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, стала встановлена ним нікчемність правочину, укладеного між позивачем та ТОВ «Захід групп ЛТД», внаслідок показань директора ТОВ «Захід групп ЛТД» ОСОБА_2 при допиті в якості свідка про те, що вона немає ніякого відношення до фінансово-господарської діяльності вказаного товариства, первинні документи не підписувала та нікого не уповноважувала.

24 лютого 2020 року на підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

№ , яким у зв`язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 1 955 288 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 977 644 грн. (т. 1 а.с. 17);

№ , яким у зв`язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 1 764 557 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 882 278 грн. (т. 1 а.с. 18);

№ , яким у зв`язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 45 895 грн. за квітень 2019 року (т. 1 а.с. 19).

За результатами адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, ДПС України рішенням від 29 квітня 2020 року № 15007/6/99-00-08-05-02-06 залишила без змін зазначені податкові повідомлення-рішення, а скаргу позивача - без задоволення (т. 1 а.с. 66-70).

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч.1, 2 статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (в тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК).

Пунктом 200.1 статті 200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1 статті 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п. 201.8 статті 201 Кодексу право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 183 цього Кодексу. Податкова накладна видається платником податку, якій здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Відтак, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та формування податкового кредиту з податку на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належними і допустимими первинними документами, які відображають реальність господарських операцій позивача з контрагентами, і є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Недоведеність вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності, відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову

З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договорів позивача з контрагентом, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи, складені за результатом таких операцій.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 вересня 2020 року по справі № 826/7016/17.

Судом встановлено, що 01 листопада 2018 року між позивачем та ТОВ «Захід групп ЛТД» укладено договір купівлі-продажу № 0111-2018-1 (т. 1 а.с. 71-73), відповідно до п. 1.1 якого продавець (ТОВ «Захід групп ЛТД») приймає на себе зобов`язання передати у власність покупця (позивача) матеріальні цінності (будівельні, оздоблювальні матеріали та інше), що надалі іменуються - товар, а покупець - прийняти та оплатити зазначений товар. Також сторонами укладено додатковий договір до Договору (т. 1 а.с. 73а).

На підтвердження факту виконання умов Договору складено видаткові накладні на передачу різноманітних матеріалів (кругів, труб, балок, арматур тощо в асортименті), а також ТОВ «Захід групп ЛТД» виписало позивачу податкові накладні на спірну суму ПДВ у розмірі 1 810 452 грн. Також позивачем надано рахунки на оплату та товарно-транспортні накладні, картки рахунку 201, акти отримання товару на складі, оборотно-сальдові відомості по рахунку 631, заявки на постачання товарів, протоколи приймання матеріальних цінностей, акти переміщення матеріальних цінностей, калькуляції вартості виробництва продукції (в яких були використані товари, придбані позивачем у контрагента), звіти з виробництва.

Крім того, в підтвердження дійсності та реальності розглядуваних правовідносин та використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивачем долучено до справи претензію ТОВ «Захід групп ЛТД» від 10 січня 2020 року, лист-відповідь ТОВ «Київський завод ПТО» на претензію від 20 січня 2020 року, претензію ТОВ «Захід групп ЛТД» від 05 травня 2020 року, лист-відповідь ТОВ «Київський завод ПТО» на претензію від 19 травня 2020 року, договір про співробітництво від 14 липня 2019 року №14/9-10, договір суборенди нежитлових приміщень від 30 грудня 2017 року № 3012-01, договір суборенди приміщень від 30 грудня 2017 року № 3012-02, договір оренди виробничого приміщення від 25 квітня 2019 року №05-19.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, факт продажу ТОВ «Захід групп ЛТД» товарів, обумовлених спірними договорами, підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності.

Натомість, в оскаржуваному рішенні суд лише перерахував первинні документи, надані позивачем, не проаналізувавши ні умови договору, ні зміст первинних документів, не дослідив рух активів. В свою чергу, на думку колегії суддів, аналіз зазначених документів засвідчує реальність операцій та їх належне документальне оформлення, вони складені відповідно до вимог законодавства, містять всі необхідні реквізити. При цьому, відповідачем не було висловлено жодних зауважень щодо їх форми та змісту.

Також відповідач не надав жодних достовірних доказів того, що операції між позивачем та його контрагентом не мали ділової мети та/або фактично не відбулися.

Суд першої інстанції, підтримуючи позицію відповідача, послався на протокол допиту директора ТОВ «ЗАХІД ГРУПП ЛТД» ОСОБА_2 від 29 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні №0004693 від 25 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 358 КК України, згідно якого остання показала, що знайомий запропонував бути директором товариства, для чого потрібно лише її документи, на що остання погодилась. Вона підписала відповідні документи у нотаріуса, проте фактично не здійснювала фінансово-господарську діяльність на ТОВ «Захід групп ЛТД». Де фактично знаходиться товариство та чим воно займається їй невідомо. До ТОВ «Захід групп ЛТД» не має жодного відношення, особисто його ніколи не реєструвала, купувала, продавала, фінансово-господарською діяльністю не займалася та не займається. Підписи навпроти прізвища ОСОБА_2 підроблені, особисто вона ніколи їх не ставила, окрім частини документів по ТОВ «Захід групп ЛТД», змісту яких їх ніхто не роз`яснював.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про безтоварність, тобто лише документальне оформлення відповідних господарських операцій та щодо відсутності підстав вважати надані позивачем документи первинними бухгалтерськими документами, які б підтверджували фактичне придбання позивачем товарів у контрагента - ТОВ «ЗАХІД ГРУПП ЛТД», оскільки вони виписані від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента позивача, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, а відтак вони не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, зважаючи на що формування податкових показників за операціями на підставі таких документів є безпідставним.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться пояснення громадянки ОСОБА_1 , яка працювала на посаді заступника директора з матеріально-технічного постачання ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД ПТО» в період проведення операцій з ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД», щодо підтвердження обставини приймання, переміщення, фактичного використання у виробничій діяльності позивача товарно-матеріальних цінностей за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2018 року, укладеного з TOB «ЗАХІД ГРУП ЛТД».

Так, адвокатом Лапутько С.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5305 від 28 вересня 2012 року) на підставі ордеру про надання правової допомоги та ч. 1 статті 20 Закону №5076 було опитано ОСОБА_1 , що зафіксовано протоколом опитування особи від 13 листопада 2020 року.

Зазначена особа повідомила, що з 10 жовтня 2018 року по травень 2019 року працювала на ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД «ПТО» на посаді заступника директора з матеріально-технічного постачання. Наведене підтверджується заявою про прийняття на роботу ОСОБА_1 від 10 жовтня 2018 року, копією наказу про прийняття на роботу №1К-10/10-2018 від 10 жовтня 2018 року, копією посадової інструкції заступника директора з матеріально-технічного постачання від 08 жовтня 2018 року.

ОСОБА_1 зазначила, що ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД» постачало на адресу ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД «ПТО» матеріальні цінності, а саме металопрокат. Постачальника цього вона віднайшла в інтернеті на їх сайті steel-building.com.ua. Комунікацію здійснювала з головним бухгалтером ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД» Лисканич Х.С. за телефоном 8 або e-mail: . Пересилання документів здійснювалося на електронну адресу, оскільки підприємство знаходилося у м. Львів. Перевезення товару автомобільним транспортом організовувалося постачальником ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД». Контроль за умовами виконання договорів з ТОВ «ЗАХІД ГРУП ЛТД» вела ОСОБА_1 особисто.

Крім того, адвокатом Мітюріним С.О. на підставі ч. 1 статті 20 Закону №5076, в межах своїх повноважень та з особистої згоди, опитав ОСОБА_2 , що зафіксовано протоколом опитування особи від 12 листопада 2020 року та електронним носієм з відеофіксацією опитування ОСОБА_2 .

Так, в ході бесіди ОСОБА_2 зазначила, що до Окружного адміністративного суду м. Києва на судове засідання 22 жовтня 2020 року у справі №640/10979/20 вона потрапила у супроводі чотирьох працівників податкової міліції, які сказали їй як і що треба говорити. Вона зазначила про тиск з боку працівників податкової міліції та те, що покази давала через острах і наразі бажає змінити їх. Також ОСОБА_2 підкреслила, що придбала корпоративні права ТОВ «ЗАХІД ГРУПП ЛТД» з метою займатися підприємницькою діяльністю, повідомила обставини перереєстрації товариства, особливості ведення господарської діяльності, та наголосила, що підписувала документи особисто, розуміючи їх зміст. Окремо ОСОБА_2 підтвердила, що їй відоме ТОВ «КИЇВСЬКИЙ ЗАВОД «ПТО» та вказала, що і по цьому договору підписувала документи особисто.

Отже, з наведеного вбачається, що фактично єдиний доказ, на якому ґрунтується рішення суду першої інстанції, а саме покази свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні, є, щонайменше, сумнівним, а також недостовірним, оскільки покази вказаної особи, надані суду першої інстанції та надалі адвокату, суперечать один одному.

Відповідно до ч.4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Слід зазначити, що представниками позивача в суді першої інстанції подавалось клопотання про допит свідка ОСОБА_1 , проте судом було відмовлено в задоволенні даного клопотання. При цьому, фактично позивач був позбавлений можливості (часу) самостійно відібрати пояснення у вказаної особи та подати їх до суду.

Також представником позивача подавалось клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_2 , проте судом першої інстанції відмовлено в задоволенні даного клопотання. Фактично позивач не мав можливості самостійно відібрати пояснення у особи та подати їх до суду.

Відтак, з метою встановлення всіх обставин справи, суд приймає до уваги вищевказані докази у справі як такі, що не були подані раніше з причин, що об`єктивно не залежали від позивача.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до положень ч.6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 листопада 2018 року по справі №822/551/18.

Проте контролюючим органом, всупереч вимогам ч.2 статті 77 КАС України, такого доказу як вирок до суду надано не було.

Крім того, сам факт отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом. Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагент можливо і має наміри щодо порушення податкового законодавства.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04 вересня 2020 року по справі №1640/2783/18.

Сам по собі факт того, що контрагент позивача є фігурантом у незавершеному кримінальному провадженні, не дає підстав до висновку про безтоварність господарських операцій, оскільки їх реальність підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема, первинними бухгалтерськими документами (постанова Верховного Суду від 09 липня 2020 року по справі №826/9561/17).

Твердження відповідача про те, що контрагент позивача не міг провадити господарську діяльність, не підтверджені належними та допустимими доказами, ґрунтуються виключно на припущеннях, які, в свою чергу, базуються на податковій інформації, отриманій без проведення перевірки контрагента позивача та без дослідження первинних документів.

Також колегія суддів наголошує на тому, що у кримінальному провадженні, на яке посилався відповідач, позивач відсутній серед переліку підприємств, установ і організацій, яким штучно формувався податковий кредит вищевказаними особами. Тобто, доказів участі позивача разом із контрагентами у схемі транзитного руху коштів податковим органом не надано, а судом не встановлено.

Натомість, ані контролюючим органом, ані судом першої інстанції не досліджувався реальний рух активів в процесі здійснення відповідних господарських операцій, відповідачем не наведено доказів залучення контрагента позивача до схеми мінімізації податкового навантаження та отримання неправомірної податкової вигоди, зокрема, відсутні докази порушення фіскальних інтересів за результатами таких взаємовідносин, ухилення від сплати податків.

В той же час, наведені вище положення діючого законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року №815/3054/15.

Чинне податкове законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності у останніх основних фондів, знаходженням за місцем реєстрації, неможливості встановлення походження товару про всьому ланцюгу товарообігу тощо, оскільки добросовісний платник податків, яким є позивач, не може нести відповідальність за правопорушення вчинені іншими суб`єктами господарювання.

Тобто, у разі підтвердження реального характеру операцій платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2020 року по справі №1640/2783/18).

Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено, а під час судового розгляду справи - не доведено.

При цьому, навіть встановлення факту фіктивного підприємництва контрагента платника ПК України не визначає як самостійну підставу для позбавлення права добросовісного платника на формування податкового кредиту та витрат.

Відтак, покази директора контрагента не можуть бути самостійною підставою для позбавлення платника податку податкових благ, особливо за відсутності належних доказів, які б свідчили про протиправну поведінку контрагента та про обізнаність позивача щодо такої поведінки та злагодженості дій між ними.

Враховуючи зазначене, та оскільки судом не було встановлено ознак фіктивності укладених між позивачем та його контрагентом правочинів, необґрунтованими є висновки, викладені відповідачем в акті перевірки про порушення позивачем податкового законодавства.

Відтак, податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 24 лютого 2020 року № , № , № є протиправними та підлягають скасуванню.

Таким чином, протиправним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи, а тому наявні підстави для його скасування.

Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод ПТО" - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року - скасувати.

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод ПТО" до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 24 лютого 2020 року № , № , № .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення складено 02 лютого 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев