Справа № 140/6399/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 140/6399/20 пров. № А/857/176/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Курильця А.Р.,

суддів: Гінди О.М., Кушнерика М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Валюх В.М.,

час ухвалення рішення 06.11.2020 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не вказано,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення після звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу 04.09.2018 року на період з 01.07.2015 року по 07.11.2017 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення у період з 01.07.2015 року по 07.11.2017 року) за період з 05.09.2018 року по 30.03.202 року. Зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з позивач проходив військову службу у відповідача та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 04.09.2018 року № 231-ОС його було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби в запас Збройних Сил України та направлено до Луцького ОМВК для зарахування на облік як офіцера запасу. У період з 01.07.2015 року по 07.11.2017 року відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у не нарахуванні та невиплаті індексації грошового забезпечення. 30.03.2020 року відповідач, на чергове звернення позивача, виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 07.11.2017 року в сумі 40215,32 грн. Проте, за період з 05.09.2018 року (наступний день за днем звільнення з військової служби) по 30.03.2020 року (день фактичного розрахунку - виплати індексації) відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні: середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки, що має бути обраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та оскільки їх явка не є обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності в порядку письмового провадження. При цьому, відповідачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника за наявними матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що у період з січня 2015 року по 07.11.2017 року позивач проходив військову службу у відповідача.

Наказом начальника 6 прикордонного загону від 07.11.2017 року № 257-ос «По особовому складу» позивача, який вибуває для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника Східного регіонального управління (І категорії) ДПС України м. Харків, виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення з 07.11.2017 року (а. с. 22).

Відповідно до наказу начальника Краматорського прикордонного загону від 10.11.2017 року № 401-ОС «По особовому складу» позивача, який наказом начальника Східного регіонального управління (І категорії) ДПС України від 07.11.2017 року № 630-ОС призначений на посаду начальника відділення пожежної безпеки відділу персоналу, зараховано з 10.11.2017 року у списки особового складу та на всі види забезпечення (а. с. 23), та наказом начальника 11 прикордонного загону від 04.09.2018 року № 231-ОС «По особовому складу» позивача, заступника коменданта оперативно-бойової прикордонної комендатури «Костянтинівка» з персоналу, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 04.09.2018 року (а. с. 24).

З довідки Краматорського прикордонного загону від 15.07.2020 року № 192 вбачається, що грошове забезпечення позивача за період липень-серпень 2018 року становить 26849,96 грн. (а. с. 59).

Судом також встановлено, що листом від 30.01.2020 року № 11/1014 відповідач, у відповідь на заяву позивача від 22.01.2020 року, направив картки грошового забезпечення за 2015-2017 р.р. та довідку-розрахунок про суми нарахування та виплати індексації грошового забезпечення (а. с. 15-20).

30.03.2020 року на картковий рахунок позивача від відповідача були зараховані кошти в сумі 40215,32 грн., які є індексацією грошового забезпечення, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а. с. 21), платіжним дорученням від 27.03.2020 року № 871 та витягом з платіжної відомості № 156 за березень 2020 року (а. с. 39-40).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був звільнений відповідачем, а тому останній не може нести обов`язок, передбачений ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів вирішуючи спірні правовідносини зазначає наступне.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282).

Згідно зі ст. 1 Закону № 1282 індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011).

Ч. 1 ст. 9 Закону № 2011 обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Ч. 2 ст. 9 вищевказаного закону встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

П. 1-3 Порядку № 159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18 та від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17 зазначено, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті; виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення; звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

Оскільки позивач не отримував індексацію грошового забезпечення з липня 2015 року по листопад 2017 року, що не заперечується відповідачем, хоча мав право на таку, тому суд констатує протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу індексації в період проходження служби.

30.03.2020 року відповідач виплатив позивачу шляхом перерахування на його картковий рахунок невиплачену індексацію грошового забезпечення в сумі 40215,32 грн. Проте, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки виплата індексації грошового забезпечення мала місце 30.03.2020 року, тобто до звернення позивача до суду, то порушення прав позивача на одержання індексації грошового забезпечення було усунуто відповідачем, тому відсутні правові для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації. Добровільна виплата відповідачем у 2020 році індексації грошового забезпечення не свідчить про відсутність протиправності дій останнього, оскільки з 2015 року вимоги чинного законодавства ним виконані не були.

Враховуючи, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Визнання бездіяльності відповідача протиправною не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача так як відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача в подальшому вчинити певні дії.

Відповідно до п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затв. Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009 (далі - Положення), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Однак, питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

В силу ст.ст. 47, 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки, зокрема, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як безспірно встановлено судом з позивачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні з військової служби у частині виплати індексації грошового забезпечення, а тому він має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Проте, варто зауважити, що позивач проходив службу у відповідача по 07.11.2017 року. В подальшому його було переведено для проходження військової служби у розпорядження начальника Східного регіонального управління (І категорії) ДПС України м. Харків.

Наказом начальника 11 прикордонного загону від 04.09.2018 року № 231-ОС «По особовому складу» позивача, звільненого в запас наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28.08.2018 року № 223-ОС за підпунктом «г», виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 04.09.2018 року.

Відповідно до п.7 Положення закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби чи її розвідувального органу, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ або органів (підрозділів) забезпечення Держприкордонслужби (далі - органи Держприкордонслужби) у зв`язку з його звільненням з військової служби в запас або у відставку, загибеллю (смертю), визнанням судом безвісно відсутнім або оголошенням померлим.

Тобто, позивача було звільнено та остаточний розрахунок при звільненні мав бути проведений не відповідачем, а Донецько-Луганським регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, який звільнив позивача (наказ від 28.08.2018 року № 223-ОС, а.с. 24).

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача в цій частині.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 140/6399/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року