Справа № 320/10546/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

за участю секретаря Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року

у справі № 580/1679/20 (розглянуто у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Заступник начальника відділу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Загвоздкіна Марина Сергіївна

про визнання неправомірними дій, визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Заступник начальника відділу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Загвоздкіна Марина Сергіївна, в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії заступника начальника відділу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Загвоздкіної Марини Сергіївни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №50599354 від 23.12.2019 у розмірі 93455,93 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №50599354 від 23.12.2019 у розмірі 93455,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що оскаржувані дія та постанова є протиправними, оскільки підстави для стягнення з позивачки виконавчого збору відсутні.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій остання просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду 08 грудня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі стягувача ТОВ «Вердикт капітал». Крім того, апелят звертає увагу, що виконавчий лист був пред`явлений нову державному виконавцю, а отже підстав для стягнення виконавчого збору не вбачається

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники відповідачів та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що у вересні 2020 року позивачка отримала засобами поштового зв`язку постанову головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гулик А.А. від 17.02.2020 ВП №61279481 про відкриття виконавчого провадження (стор. 12 том І).

Зі змісту даної постанови позивачці стало відомо, що вона є боржником у виконавчому провадженні, відкритому на виконання постанови від 23.12.2019 ВП №50599354 про стягнення виконавчого збору у сумі 93 455,93 грн, винесеної у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа від 06.01.2016 Білоцерківського міського суду Київської області у справі №357/9758/15-ц.

Позивачка звернулась до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою від 20.10.2020 про те, що виконавче провадження ВП №61279481 підлягає закінченню, оскільки виконавчий лист Білоцерківського міського суду Київської області від 06.01.2016 у справі №357/9758/15-ц не був виконаний органом ДВС, а був повернутий стягувачу за його заявою без виконання.

Крім того, вказаний виконавчий лист було також пред`явлено до виконання приватному виконавцю Кошарському О.В. і у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 рішення суду відкрите виконавче провадження ВП №62926637 було закінчено 02.09.2020 (стор. 14-19 том І).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії та постанова прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №1404 та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, з урахуванням обставин, що мають значення для її прийняття.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 року № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII, у відповідній редакції).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктами 1 та 16 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За приписами частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 27 Закону N 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

Також, частиною 9 статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Зміст викладених правових норм дає підстави для висновку про те, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Таким чином постанова про стягнення виконавчого збору прийнята у відповідності до вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, що 30.03.2016 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору (стор. 207 том І).

Колегія суддів звертає увагу, що постанова державного виконавця від 30.03.2016 року є чинною, в судовому порядку не скасована, при цьому закінчення виконавчого провадження відбулось на підставі постанови старшого державного виконавця від 23.12.2019 року внаслідок подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу у відповідності частини 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", після відкриття виконавчого провадження.

Так, під час вчення виконавчих дій державним виконавцем у період з 2016 - 2019 рік вчинено наступні виконавчі дії:

- постановою 08.12.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його реалізацію;

- запит від 14.12.2016 року до відділу Держгеоокадастру у м. Біла Церква про надання інформації про майно боржника (позивача);

- постанова від 28.12.2016 року про опис та арешт (коштів) боржника;

- постанова від 27.01.2017 року про призначення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єкта господарюіанння для участі у виконавчому провадженні;

- запит від 26.05.2017 року №21699 до Білоцерківського міського відділу УДМС України в Київській області про наявність у боржника закордонного паспорту;

- постанова від 22.06.2017 року про зупинення виконавчого провадження на підставі Ухвали вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року;

- вимога державного виконавця від 11.11.2019 року щодо передання транспортного засобу;

- постанова від 11.11.2019 року про заміну стягувача у виконавчому провадженні;

- постанова від 12.11.2019 року про звернення стягнення на заробітну плат, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (стор. 46 - 118 том ІІ).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано апелянтом, що протягом 2016 - 2019 року відповідачем вчинялися виконавчі дії, а отже твердження апелянта про не вчинення жодних дій зі сторони відповідача, колегія суддів не бере до уваги та вважає, що вони є необґрунтованими.

Так, частиною 3 статті 37 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що оскаржувані дії та постанови прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №1404 та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, з урахуванням обставин, що мають значення для її прийняття. Доводи позивача і надані ним докази не спростовують правомірність оскаржуваних дій та постанови та не доводять наявність передбачених ст. 2 КАС України підстав для визнання їх протиправними.

Так, посилання апелянта на загрозу повторного стягнення з нього виконавчого збору при повторному пред`явлення виконавчого документа колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях і помилковому тлумаченні положень Закону №1404.

Щодо посилання апелянта, що судом першої інстанції не залучено до участі розгляду справи стягувача ТОВ «Вердикт капітал», колегія не бере до уваги, оскільки в даному випадку позивач не позбавлений був права заяви дане клопотання, у відповідності до 49 КАС України.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року по справі №640/24233/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк