Справа № ЗД/380/78/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 рокуЛьвівСправа № ЗД/380/78/20 пров. № А/857/15726/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року про забезпечення позову (головуючий суддя Гулкевич І.З., м. Львів) по справі за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Табінський Олег Володимирович подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просив заборонити Міністерству юстиції України до вирішення справи по суті вчиняти запис в Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення діяльності Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , посвідчення №0196 від 02.07.2018) на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 11.11.2020, прийнятого за результатами розгляду скарги гр. ОСОБА_2 .

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року заяву задоволено, заборонено Міністерству юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; ) до вирішення справи по суті вчиняти запис в Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення діяльності Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , посвідчення № НОМЕР_2 від 02.07.2018) на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 11.11.2020, прийнятого за результатами розгляду скарги гр. ОСОБА_2 .

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку та просить скасувати таку і прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про заборону вчиняти записи у Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, прийнятого 11.11.2020 за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 порушено норми процесуального права, оскільки 11.11.2020 Дисциплінарною комісією не здійснювався розгляд скарги ОСОБА_2 та рішення за результатами її розгляду на приймалось.

11.11.2020 Дисциплінарною комісією прийнято рішення, про задоволення подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення його діяльності строком на два місяці.

Апелянт зазначає, що згідно з пунктом 16 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 № 3791/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.11.2017 за № ; 1442/31310, рішення Дисциплінарної комісії оформлюється протоколом, що підписується усіма присутніми на засіданні членами комісії протягом п`яти робочих днів після засідання Дисциплінарної комісії.

Відповідно до частини другої статті 41 Закону № 1403-УІІІ рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

Згідно з положеннями статті 42 Закону № 1403-УІІІ зупинення діяльності приватного виконавця здійснюється шляхом видання наказу Міністерством юстиції України з дня внесення інформації про зупинення діяльності приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України.

З огляду на те, що зупинення діяльності приватного виконавця відбувається шляхом видачі Мін`юстом наказу, на підставі якого вносяться відомості до Єдиного реєстру приватних виконавців, Судом першої інстанції передчасно зроблено висновки, що Міністерством юстиції України буде введено в дію рішення Дисциплінарної комісії та внесено відомості до Єдиного реєстру приватних виконавців.

Враховуючи зазначене апелянт вважає, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про заборону вчиняти записи у Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О.В. на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, прийнятого 11.11.2020 за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 , порушено норми процесуального права, оскільки відомості до Єдиного реєстру приватних виконавців України про зупинення діяльності приватного виконавця вносяться на підставі наказу Міністерства юстиції України.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу зазначив, що «невжиття заходів задля попередження зупинення діяльності заявника, ймовірність якого перебуває у прямому зв`язку із внесенням Міністерством юстиції України запису до Єдиного реєстру приватних виконавців про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, прийнятого за результатом розгляду скарг, очевидно може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів заявника, на захист яких буде подано адміністративний позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Більш того, захищене в судовому порядку порушене право позивача (інтерес) взагалі може бути знівельовано наслідками застосування вчинення Міністерством юстиції України запису в Єдиному реєстрі приватних виконавців про зупинення діяльності приватного виконавця.

Потенційний розвиток подій в такому напрямку для позивача цілком ймовірний та вбачається з матеріалів заяви, а тому дозволяє цілком обгрунтовано припускати необхідність вжиття заходів забезпечення позову в зазначений спосіб.»

Проте, Міністерство не погоджується з таким твердженням суду з огляду на наступне.

Згідно із частиною другою статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Вказаний перелік є вичерпним.

Суд застосовуючи заходи забезпечення позову, повинен аргументувати необхідність їх застосування саме з підстав передбачених пунктом 2 частини другої статті 150 КАС України.

При розгляді та вирішенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову суд повинен надати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів Інших осіб, втому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Згідно із частиною 2 статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом встановлення заборони вчиняти певні дії, що випливають з такого рішення, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі.

Так, у даному випадку, суд заборонив Міністерству вчиняти запис в Єдиному реєстрі приватних виконавців про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу м.Києва - Табінському О.В.

Разом, з цим як вказано в ухвалі приватним виконавцем планується подання позову щодо визнання протиправним та скасування рішення Дисциплінарної комісії.

Таким чином, судом, забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії, що не є предметом оскарження.

Зазначене не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову, та забезпечення зазначеного адміністративного позову в такий спосіб виходить за межі підстав забезпечення позову, передбачених пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України.

Поряд з цим, з аналізу норм КАС України вбачається, що поняття «захист права на майбутнє» чинним законодавством не передбачено.

Дослідження правомірності вжиття заходів забезпечення позову здійснювалось Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 826/10936/18 (провадження № К/9901/728/19). У постанові цього суду від 24.04.2019 у вказаній справі, зокрема зазначається: «в оскаржуваних судових рішеннях немає посилань на очевидну протиправність рішень відповідача (наказів, приписів), дію яких зупинено в порядку забезпечення позову, і відповідні обставини судами не встановлені.

Викладене свідчить про непропорційність та неспівмірність застосованих судом заходів забезпечення позову, а отже й про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.»

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 826/5233/18, від 28.02.2019 у справі № 826/2259/18, у яких Верховний Суд скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій про забезпечення позову у правовідносинах аналогічних тим, що виникли у справі, яка розглядається.

Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця виконавчого до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення його діяльності строком на два місяці, яке тільки планується оскаржити Позивачем є актом індивідуальної дії, у зв`язку з чим застосування заходів забезпечення позову є недоцільним.

Відповідно до частини першої статті 9, частини першої статті 77, частини першої статті 168 КАС України, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваним рішенням чи діянням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

При цьому, у разі задоволення основного позову, рішення суду щодо визнання протиправним та скасування рішення Дисциплінарної комісії не потребує виконання, оскільки воно встановлює лише його правомірність або неправомірність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 826/9263/17, постанові від 06.02.2019 по справі №826/13306/18.

Так, відповідно до висновку Верховного суду, викладеного у постанові від 06.02.2019 у справі № 826/13306/18, «рішення про визнання протиправними та скасування актів індивідуальної дії не потребують виконання. їх значення полягає у констатації факту правомірності або неправомірності оскаржуваного рішення і позбавлення його правових наслідків шляхом скасування, тому у справі за таким позовом не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, отже і заходів забезпечення позовів вони не потребують».

Таким чином, навіть у разі задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Дисциплінарної комісії таке рішення не потребує особливого виконання, а відповідно і в застосуванні заходів щодо забезпечення такого позову не має необхідності.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до частин 1, 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта та забороною відповідачів вчиняти певні дії.

Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову мають бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони вчиняти певні дії.

Для застосування заходів забезпечення адміністративного позову обов`язковою умовою є встановлення судом хоча б однієї із таких обставин: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Як встановлено судом першої інстанції з заяви про забезпечення позову, на засіданні Дисциплінарної комісії приватних виконавців, яке відбулось 11.11.2020, було прийнято рішення про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця на два місяці. Зазначена обставина є підставою для видання наказу Міністерством юстиції України про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на два місяці.

Суд правильно зазначив, що правомірність рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців підлягатиме дослідженню під час судового вирішення справи за позовом, з яким приватний виконавець Табінський О. В. має намір звернутися.

Відповідно до п.4 ч.1 та ч. 3 ст.42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність приватного виконавця зупиняється у таких випадках у разі застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця - на строк, визначений у рішенні Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Зупинення діяльності приватного виконавця за наявності підстав та в порядку, визначеному цією статтею, здійснюється шляхом видання наказу Міністерством юстиції України.

Частиною 4 ст.42 цього Закону визначено, що з дня внесення інформації про зупинення діяльності приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України приватному виконавцю забороняється здійснювати діяльність приватного виконавця, крім дій, пов`язаних із передаванням виконавчих документів іншому приватному виконавцю або відповідному органу державної виконавчої служби.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що невжиття заходів задля попередження зупинення діяльності заявника, ймовірність якого перебуває у прямому зв`язку із внесенням Міністерством юстиції України запису в Єдиному реєстрі приватних виконавців про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського О.В. на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, прийняте за результатом розгляду скарги, очевидно може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів заявника, на захист яких буде подано позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» зупинення діяльності приватного виконавця здійснюється на певний строк, який починає свій облік з моменту введення його в дію наказом Міністерством юстиції України та внесення відповідної інформації про зупинення до Єдиного реєстру приватних виконавців.

Суд першої інстанції, також врахував, що у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність обставин, що можуть призвести до заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та третіх осіб до ухвалення рішення в адміністративній справі, захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, тому підставно задовольнив заяву про забезпечення позову (до подання позову).

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року про забезпечення позову по справі № ЗД/380/78/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.О. Большакова

О.М. Гінда

повний текст складено 02.02.2021