Справа № 360/4774/20
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

03 лютого 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4774/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просив суд:

-визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 в день звільнення 27 жовтня 2020 року всіх належних до виплати сум: винагороду за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року в сумі 15354,84 грн, підйомну допомогу у сумі 10377,98 грн;

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.04.2020 до 27.10.2020;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 сум індексації грошового забезпечення за період з 28.04.2020 до 27.10.2020;

-стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на корить ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року в сумі 15354,84 грн, підйомну допомогу у сумі 10377,98 грн;

-стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2020 року по день ухвалення судом рішення (а.с.1-6).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 в період з 28.04.2020 по 27.10.2020 під час якої приймав безпосередню участь в операції Об`єднаних сил в Донецькій області. 27.10.2020 відповідачем виданий наказ № 301 від 27.10.2020, яким звільнено позивача з військової служби. Після звільнення з військової служби, в установлені строки, виплачено грошове забезпечення за попередній місяць в загальному розмірі 9235,98 грн, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2020 рік (15 діб) та невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, у загальній сумі 9893,51 грн, кошти в загальній сумі 19129,49 (з урахуванням передбачених законодавством утримань) виплачено на особистий картковий рахунок позивача 13.11.2020. Винагорода за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року (27 діб з розрахунку 17000 грн на місяць) у сумі 15354,84 грн та підйомну допомогу у сумі 10377,98 грн відповідач нарахував, але не сплатив, посилаючись на відсутність фінансування. Крім того, 27.10.2020 позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 28.04.2020 по 27.10.2020. Таким чином після звільнення позивача 27.10.2020, з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних до виплати сум в день звільнення. У зв`язку з тим, що відповідачем протиправно не проведено усіх необхідних розрахунків, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 06.01.2021 за вхідним реєстраційним номером 411/2021 надав відзив на позовну заяву (а.с.22-28), в якому заперечував проти задоволення позову.

В обґрунтування зазначив, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 310 від 27.10.2020 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу. Звільнення позивача з військової служби відбулося законно у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Наказ про своє звільнення позивач не оскаржував. Відповідач зазначив, що позивач не підтвердив належними доказами вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення 27.10.2020 по день винесення судового рішення, оскільки військовою частиною не отримано жодного звернення позивача на виплату вищезазначеної компенсації. Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до довідки про доходи №1057/ФЕС від 23.12.2020 позивачеві у листопаді 2020 року було виплачено винагороду за несення служби в зоні ООС за жовтень 2020 року за 27 діб першої лінії у розмірі 14806,45 грн. Також відповідач зазначив, що у зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_1 є державною, неприбутковою організацією, та виділення коштів на сплату підйомної допомоги від керівника не залежить, необхідний час для розгляду заявки та виділення коштів на оплату, та на час звільнення позивача з військової служби було нараховано підйомну допомогу у розмірі 10377,98 грн та подана заявка на виділення коштів, виплата підйомної допомоги буде можлива тільки після надходження коштів на рахунок військової частини. З огляду на вищевикладене відповідач вважає, що позивачем не доведені майнові вимоги по даній справі, а отже не підлягають задоволенню.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.17-18).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03.05.2006 Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.7,8).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 21.12.2015 (а.с.9).

Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.04.2020 №126 солдата ОСОБА_1 з 28 квітня 2020 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с.12).

З витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.10.2020 №310 з 27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення продовольчого забезпечення з 28 жовтня 2020 року (а.с.13).

На звернення позивача до державної установи «Урядовий контактний центр» Міністерством оборони України надано відповідь від 23.11.2020 №116/14/4/1580/Н, в якій зазначило, що винагороду за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року (27 діб з розрахунку 17000,00 грн на місяць) у сумі 15354,84 грн та підйомну допомогу у сумі 10377,98 грн нараховано та сплановано до виплати невідкладно після надходження відповідного фінансування на рахунки військової частини НОМЕР_1 . Також зазначено, що відповідно до пункту 4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (зі змінами), виплата компенсації за неотримане речове майно здійснюється військовослужбовцям під час звільнення з військової служби та за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі. Ураховуючи вищевикладене, права на отримання компенсації за недоотримане речове майно ОСОБА_1 не набув (а.с.14).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Так, згідно з ч. 2, 3 та 4 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

З п.1 Розділу І Порядку №260 вбачається, що вказаний порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам. Дія цього Порядку (крім розділів II, V, VI, IX, XII, XVI-XXIV) поширюється на військовослужбовців, умови виплати грошового забезпечення для яких встановлено іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 2 Розділу І Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Відповідно до п.7 Розділу І Порядку №260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п.1 Розділу ХХХІ Порядку №260 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується, зокрема:

військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади;

військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам військових навчальних закладів (крім курсантів із числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом) - у розмірі грошового забезпечення за весь місяць, у якому вони звільнені, крім курсантської посадової надбавки.

За приписами абз. 3 п. 242 розділу ХІІ "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як не заперечується сторонами, позивача виключено зі списків особового складу та проведений розрахунок грошового забезпечення.

Стосовно виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року суд зазначає, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про доходи від 23.12.2020 №1057/ФЕС у листопаді 2020 року позивач отримав виплату винагороди за несення служби в зоні ООС за жовтень 2020 року в сумі 14806,45 грн за 27 діб першої лінії (а.с.31).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що виплата винагороди за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року була здійснена відповідачем не в день звільнення позивача з військової служби, однак станом на час розгляду справи по суті виплачена позивачу.

Стосовно не виплати ОСОБА_1 в день звільнення 27 жовтня 2020 року підйомної допомоги у сумі 10377,98 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.9-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011) при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується:

1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;

2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

Аналогічні положення викладені і в пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 № 332 "Про вдосконалення грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України".

Питання виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги врегульоване Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого наказом Міноборони від 05.02.2018 № 45 (далі - Порядок №45).

Пунктом 1 Порядку № 45 встановлено, що у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби або у зв`язку з передислокацією військової частини (підрозділу військової частини), установи, організації (далі - військова частина) їм виплачується:

підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїхав з ним на нове місце військової служби;

добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі (далі - добові) на військовослужбовця та кожного члена його сім`ї, який переїхав разом з ним.

Згідно п.2 Порядку №45 право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає:

на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду;

на дату зарахування на навчання - для військовослужбовців, які зараховані на навчання до військових навчальних закладів;

на дату прибуття до місця дислокації, оголошений наказом командира військової частини, - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби у складі військової частини (підрозділу) в інший населений пункт.

Абз.5 п.2 Порядку №45 передбачено, що розмір підйомної допомоги обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби на дату, коли військовослужбовець приступив до виконання обов`язків за посадою (зарахування на навчання), або на дату прибуття до нового місця дислокації військової частини, на членів сім`ї - на дату реєстрації їх місця проживання у населеному пункті за новим місцем військової служби військовослужбовця (розташованому поблизу місця служби військовослужбовця).

Виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат (п.3 Порядку №45).

Пунктом 8 Порядку №45 встановлено, що підйомна допомога військовослужбовцям, у тому числі на членів сім`ї, виплачується не більш як за два переїзди військовослужбовця протягом календарного року, пов`язані з призначенням на посади чи передислокацією військової частини (підрозділу).

Враховуючи наведене суд зазначає, що підйомна допомога є одним із видів соціального забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, виплата якої є обов`язковою після фактичного їх прибуття в пункт нової постійної дислокації військової частини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 809/1936/15 (К/9901/6889/18).

Як встановлено судом, позивача призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28.04.2020 №106-РС на посаду стрілець-помічник гранатометника 2 механізованого відділенням 1 механізованого взводу з механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , (369) ВОС-100915А/630, який прибув з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з 28.04.2020 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с.12).

Отже, зважаючи на те, що позивач був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , місце дислокації якої знаходиться у смт. Мирна Долина Попаснянського району Луганської області, суд вважає, позивач має обґрунтоване право на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення.

Вказане не заперечується сторонами, при цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що у зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_1 є державною, неприбутковою організацією, та виділення коштів на сплату підйомної допомоги від керівника не залежить, необхідний час для розгляду заявки та виділення коштів на оплату, та на час звільнення позивача з військової служби було нараховано підйомну допомогу у розмірі 10377,98 грн та подана заявка на виділення коштів, виплата підйомної допомоги буде можлива тільки після надходження коштів на рахунок військової частини.

Вказані доводи відповідача суд вважає безпідставними з наступних підстав.

У Рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Дослідженням основної заявки-розрахунку на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям Військовою частиною НОМЕР_1 судом встановлено, що на січень 2021 року відповідач подав заявку на потребу в коштах для виплати підйомної допомоги в тому числі і ОСОБА_1 (а.с.44-48).

Таким чином судом встановлено, що станом на день звільнення позивача з військової служби 27.10.2020 підйомна допомога йому не була виплачена, що є протиправною бездіяльністю відповідача.

На підставі викладеного, та у зв`язку із тим, що відповідачем нараховано підйомну допомогу у розмірі 10377,98 грн, позовні вимоги щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на корить ОСОБА_1 підйомної допомоги у сумі 10377,98 грн підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.04.2020 до 27.10.2020 та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 28.04.2020 до 27.10.2020, суд зазначає наступне.

Умови та порядок проведення індексації грошових доходів населення визначаються Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Положеннями ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За змістом ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ст.4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

При цьому, ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Приписами ст.5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню. а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

При цьому згідно довідки-розрахунку Військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2021 судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 28.04.2020 по 27.10.2020 було виплачено відповідачем індексацію грошового забезпечення (а.с.51).

На підставі викладеного, вказані позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2020 року по день ухвалення судом рішення, суд зазначає наступне.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, стаття 116 та 117.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Так, згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Беручи до уваги те, що між сторонами відсутній спір щодо розміру належних звільненому військовослужбовцю сум, а саме підйомної допомоги та винагороди за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на те, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні всіх вказаних вище виплат, на які останній мав право, однак у сторін відсутній спір про розмір цих сум, суд дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Оскільки виплата середнього заробітку відбувається за весь час затримки саме по день фактичного розрахунку, тому суд наразі позбавлений можливості стягнути таку компенсацію з відповідача на користь позивача, так як підйомна допомога станом на час розгляду справи відповідачем позивачу не виплачена.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне самостійно обрати спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з 27.10.2020 по день фактичного розрахунку належних ОСОБА_1 всіх видів грошового забезпечення (винагороди за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року та підйомної допомоги).

При цьому, при здійсненні нарахування та виплати суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби відповідач повинен керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, виходячи з кількості календарних днів за цей період (з 27.10.2020 по день фактичного розрахунку).

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з корегуванням способу захисту порушених прав позивача.

Оскільки позивач від сплати судового збору в силу пункту 13 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір звільнений, враховуючи приписи статті 139 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 262, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення 27 жовтня 2020 року належних до виплати винагороди за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року та підйомної допомоги.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , фактична адреса: АДРЕСА_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) підйомну допомогу в сумі 10377 (десять тисяч триста сімдесят сім) гривень 98 копійок.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , фактична адреса: АДРЕСА_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з 27.10.2020 по день фактичного розрахунку належних ОСОБА_1 всіх видів грошового забезпечення (винагороди за безпосередню участь в ООС за жовтень 2020 року та підйомної допомоги).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.М. Басова