Справа № 640/11250/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М. № 57116426 від 03.06.2019 про накладення штрафу в розмірі 3 400, 00 грн;

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М. № 57116426 від 10.06.2019 про накладення штрафу в розмірі 3 400, 00 грн;

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М. № 57116426 від 12.06.2019 про накладення штрафу в розмірі 3 400, 00 грн;

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М. № 57116426 від 14.06.2019 про накладення штрафу в розмірі 3 400, 00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні державного виконавця Голосіївського РВ ДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження № 57116426 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києва № 752/22214/16-ц, виданого 23.07.2018, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язано не чинити ОСОБА_2 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 та визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_3 у відповідні дні, години та способи, зазначені у виконавчому документі.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.04.2019 у справі № 752/22214/16-ц рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.01.2018 в частині, що не змінена апеляційним судом та постанову Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні дитини, визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею залишено без змін, поновлено дію виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018.

Таким чином, з 08.04.2019 у позивача виник обов`язок виконувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018. Факт ознайомлення боржника з обов`язком виконати рішення суду Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018 саме з 27.04.2019 встановлено рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019 у справі № 640/7906/19 та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019 у справі № 640/10611/19.

Згідно акта державного виконавця 03.06.2019 (т. 2 а.с. 13), цим актом зафіксовано, що «виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що за вищезазначеною адресою боржник ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_3 відсутні, рішення суду не виконано».

На підставі вказаного акта відповідачем було винесено постанову від 03.06.2019, якою на позивача відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладений штраф в сумі 3 400,00 грн.

При цьому, позивачем та третьою особою не заперечувалась обставина невиконання позивачем рішення 03.06.2019.

Актом державного виконавця від 07.06.2019 зафіксовано, що «виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що батько з малолітньою ОСОБА_3 не спілкувався в зазначений час, який визначений у рішенні суду. Рішення суду не виконано».

Наведений акт містить заперечення боржника: «рішення виконано … перешкод не чинила /в 17-00 виводила та коли прийшов стягувач з виконавцем - знову вивела - ці всі факти зафіксовані на відео і тому є відеодокази. Виконавець прийшла із запізненням на годину, це заздалегідь створюються умови для того, щоб час, зазначений в рішенні суду було дотримано і для зазначення «визначений час не спілкувався»».

На підставі акта 10.06.2019 відповідачем винесена постанова, якою на позивача відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладений штраф в сумі 3 400, 00 грн.

Наведені у позові причини невиконання рішення суду 10.06.2019, а саме, стягувач з виконавцем спізнились на годину і малолітня ОСОБА_3 відмовилась виходити до батька. Наведені обставини не узгоджуються з тими запереченнями, що наведені позивачем в акті державного виконавця.

Згідно наданих відповідачем документів виконавчого провадження, 30.05.2019 головним державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Києва винесена постанова «Про залучення представників служби у справах дітей та сім`ї міський центр дитини для участі у проведенні виконавчих дій», якою постановлено призначити проведення виконавчих дій: 11.06.2019 о 17 год.00 хв. за київським часом, за адресою АДРЕСА_2 . Служба у справах дітей та сім`ї центр дитини м. Київ.

Факт обізнаності позивача про зміст наведеної постанови підтверджується заявою ОСОБА_1 , поданою до канцелярії Голосіївського РВ ДВС м. Києва, в якій позивач у відповідь на вимогу державного виконавця про виконання рішення суду 11.06.2019 за адресою: Дегтярівська, 8, позивач, посилаючись на положення Інструкції про порядок проведення виконавчих дій та на свою заяву від 25.02.2019 про узгодження місця виконання рішення вказувала на відсутність письмових погоджень зі стягувачем. В цій заяві ОСОБА_1 повідомила, що Дегтярівська знаходиться в іншому районі Києва і занадто далеко від місця проживання та реєстрації дитини. У зв`язку з наведеним позивач просила виконавчі дії проводити за місцем проживання та реєстрації дитини.

В акті державного виконавця від 11.06.2019, складеного у присутності психолога ОСОБА_4 , зафіксовано: «виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_2 служба у справах дітей та сім`ї Міський центр дитини з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що боржник ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_3 за вищезазначеною адресою не з`явилися. Рішення суду не виконано, вимогу державного виконавця від 30.05.2019 ОСОБА_1 отримала та про місце і час була повідомлена».

На підставі акта державного виконавця 12.06.2019 відповідачем винесена постанова, якою на позивача відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладений штраф в сумі 3 400, 00 грн.

Факт невиконання рішення суду 11.06.2019 не заперечується учасниками процесу.

13.06.2019 державним виконавцем складений акт, згідно якого «виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що малолітня ОСОБА_3 знаходилась на прогулянці біля будинку АДРЕСА_1 і побачивши батька ОСОБА_2 заплакала і втекла в під`їзд, батько ОСОБА_2 із малолітньою ОСОБА_3 не спілкувався в зазначений час, який визначений у рішенні суду. Рішення суду не виконано».

Також, акт державного виконавця містить заперечення ОСОБА_1 : «Рішення суду мною виконано. Навіть в самому акті виконавцем зазначено, що дитина побачивши батька заплакала і втекла в під`їзд. Тобто, я вивела дитину для виконання завчасно (є відео), мною жодних перешкод не чинилось - рішення суду виконано (є відео, де видно, що мене навіть поруч не було, коли дитина побачивши батька заплакала і втекла). Рішення виконано. Прошу закінчити вик. провадження».

На підставі акта державного виконавця від 13.06.2019 відповідачем 14.06.2019 прийнята постанова про накладення на позивача штрафу в сумі 3 400,00 грн. відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи вказані постанови про накладення штрафу протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскаржувані рішення прийнято на підставі, у межах та у спосіб визначений законодавством, а також з врахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що постанови про накладення штрафу є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки позивач не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а неможливість спілкування викликана поведінкою дитини.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 N 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини шостої статті 26 наведеного Закону за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Відповідно до частини другої статті 63 зазначеного Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною встановлено статтею 64-1 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до зазначеної статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Згідно частини першої статті 75 вказаного Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Одночасно частиною другою вказаної статті Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Позивач стверджує, що нею було забезпечено виконання рішення суду, оскільки позивач не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а неможливість спілкування викликана поведінкою дитини. При цьому, вищезазначені обставини, в силу приписів статей 63 та 75 Закону України "Про виконавче провадження", є поважними причинами невиконання рішення.

З аналізу положення статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.12.2018 в справі № 821/1568/16 та від 16.04.2020 у справі № 640/14672/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення.

Поважними в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення, боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 127/3770/17.

Згідно з приписами частин 2 та 3 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відтак, забезпечення виконання малолітньою особою певних дій, вчинення яких є обов`язковим за законодавчо встановленими приписами (наприклад відвідування закладів освіти чи охорони здоров`я), в тому числі поза бажанням малолітньої особи, покладено на її батьків.

Таким чином, обов`язком позивача, як боржника за виконавчим провадженням, є забезпечення можливості спілкування протягом певного, визначеного судом, проміжку часу.

Щодо наданої ОСОБА_1 копії виписки щодо огляду її лікарем та надання позивачу медичної допомоги, як доказу на підтвердження об`єктивної неможливості участі позивача у проведенні виконавчих дій 03.06.2019 з 17 год. 00 хв., то колегія суддів це не бере до уваги, оскільки надана довідка не містить час її складення, що унеможливлює встановлення факту її складення безпосередньо в час, встановлений для здійснення виконавчих дій, чи задовго до такого часу, чи після його спливу. Не береться до уваги колегією суддів також і роздруківка СМС-повідомлення в якості доказу в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не містить ні адресата, якому його направлено, ні дати його відправлення.

Щодо доводів апелянта про те, що місце проведення виконавчих дій не було визначене у судовому рішенні та не узгоджувалось державним виконавцем із боржником, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже було зазначено вище, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2019 року у справі № 752/22214/16-ц рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року в частині, що не змінена апеляційним судом та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитини, визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею - залишено без змін, поновлено дію виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі № 752/22214/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження» виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі № 752/22214/16-ц полягає саме у забезпеченні ОСОБА_1 побачень ОСОБА_2 з дитиною, та невчиненні перешкод для участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 .

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що якщо позивач не погоджується з способом виконання рішення суду чи наявні інші обставини, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, то вона вправі звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, про роз`яснення судового рішення.

Щодо посилання позивача на те, що вона не може тиснути і примушувати дитину, яка не хоче бачитися з батьком, що мало місце при виконанні рішення суду 07.06.2019 та 13.06.2019, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається із змісту постанови Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018 у справі №752/22214/16, останній аналізував наведені обставини, оцінював аргументи сторін, їх посилання на психоемоційний стан дитини та прийняв рішення, виходячи з інтересів дитини, яке у подальшому залишено без змін постановою Верховного Суду від 08.04.2019.

Щодо наявності у державного виконавця правових підстав для неодноразового накладення на штрафу, передбаченого ч. 4 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів зазначає наступне.

Крім Закону України «Про виконавче провадження», порядок виконання судових рішень визначений також в Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Зазначена Інструкція розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція не містять визначення поняття «повторне невиконання судового рішення».

Разом з тим, у розділі ІХ Інструкції наведений порядок виконання рішень немайнового характеру, у тому числі рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною.

Відповідно до п.п. 8, 9 розділу ІХ Інструкції передбачено, що державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 641 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 641 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 641 Закону.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що «повторним невиконанням судового рішення» в розумінні ст. 641 Закону є встановлений відповідним актом факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що матеріали справи не містять поважних причин невиконання нею судового рішення у справі № 752/22214/16-ц, а також враховуючи відсутність прямої заборони, передбаченої Законом, на прийняття державним виконавцем постанов про накладення на боржника штрафу за повторне, або кожне наступне невиконання судового рішення без поважних причин, колегія суддів вважає, що оскаржувані постанови винесені на підставі та в межах повноважень, що визначені чинним законодавством, що вірно було встанолено судом першої інстанції.

При цьому, вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.