Справа № 240/8911/20
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8911/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції -Майстренко Н.М.

Суддя-доповідач - Франовська К.С.

02 лютого 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Боровицького О. А. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови їй у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003 по трудовій угоді №2;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути її заяву від 12.12.2019 про зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003 по трудовій угоді №2;

- стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідальність за несплату страхових внесків несе страхувальник, у даному випадку це приватний підприємець ОСОБА_2 . Вважає, що внаслідок невиконання ФОП ОСОБА_2 обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, позбавлена соціальної захищеності та стажу роботи згідно трудової угоди, що є порушенням конституційного права на пенсійне забезпечення. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 01 листопада 2018 у справі №199/1852/15-а, від 17 липня 2019 у справі №144/669/17.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком.

У листопаді 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи на підставі трудової угоди від 02.07.2000 №2, укладеної з приватним підприємцем ОСОБА_2 про надання перукарських послуг населенню з 01.07.2000 по 31.12.2003 року.

Відповідачем листом від 27.12.2019 №К-5962 повідомив, що за даними особового рахунку ОСОБА_2 за період з 01.07.2000 по 31.12.2003 звітність щодо використання найманої праці нею не подавалась. Зарахування періоду роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003 до страхового стажу може бути розглянуто у разі подання звітності платником та сплати страхових внесків за вказаний термін.

З таким рішенням пенсійного органу ОСОБА_1 не погодилась і звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір та відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 01.07.2000 по 31.12.2003 за трудовою угодою у приватного підприємця ОСОБА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується будь-яка робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Стаття 21 КЗпПУ визначає, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Порядок укладання трудового договору регулюється ст. 24 КЗпПУ, якою визначається, що трудовий договір укладається в письмовій формі.

Згідно п. 2 Порядку укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Нарахування та підтвердження страхового стажу за період трудової діяльності до 1 липня 2000 року здійснюється на підставі записів у трудовій книжці, а також інших документів (довідок підприємств, установ і організацій, а також даних держархівів). Після 1 липня 2000 року розрахунок пенсійного стажу проводиться суто за даними персонального обліку в Пенсійному фонді.

Згідно статті 1 Указу Президента України № 727 від 03.07.97 р., "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" з фізособами, які застосовують спрощену систему оподаткування, у трудових відносинах має перебувати на протязі року не більше 10 осіб, включаючи членів їх сімей. Виходячи з пункту 4 Порядку № 599 від 29.10.99 р., якщо платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці, то на кожну особу, що перебуває з ним у трудових відносинах надається довідка про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку. Довідка є документом суворої звітності, заповнюється і видається податковими органами. Щоб отримати таку довідку на кожного працівника, роботодавець повинен у пунктах 8 та 9 Заяви про право застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності (дод. 1 до Порядку № 599) обов`язково зазначити загальну кількість, поіменний склад та ідентифікаційні номери працівників, з якими укладено трудові договори.

Довідка має знаходитись на робочому місці найманої особи та пред`являтися контролюючим органам і не може бути передана іншій особі.

Відповідно до статті 2 Указу № 727 у разі використання єдиноподатником найманої праці ставка єдиного податку збільшується на 50% за кожного працівника.

Відповідно до пунктів 1 і 3 ст. 11 Закону від № 1058 загальнообов`язовому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які працюють у фізичних осіб на умовах трудового договору. Згідно зазначеного Закону є роботодавці, які використовують працю найманих працівників.

Згідно ст. 4 Закону № 400 суб`єкти підприємницької діяльності, які мають найманих працівників повинні нарахувати і сплатити до фонду 31,8% від фонду оплати праці найманих працівників, а також утримати з їх заробітної плати 1 або 2% (якщо сукупний оподатковуваний доход відповідно не перевищує чи більший 150 грн.).

Судом у справі встановлено, що за даними особового рахунку ОСОБА_2 за період з 01.07.2000 по 31.12.2003 звітність щодо використання найманої праці нею не подавалась, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 інформація щодо сплати страхових внесків за період роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003 також відсутня.

Отже, у даній справі відмова пенсійного органу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача у приватного підприємця ОСОБА_2 ґрунтується не на встановленні факту несплати СПД ОСОБА_2 страхових внесків до ПФУ, а на відсутності доказів використання приватним підприємцем найманого працівника ОСОБА_1 , з огляду на відсутність звітності приватного підприємця про використання найманої праці, яка є обов`язковою. Внаслідок відсутності такої звітності сплата страхових внесків не може бути відображена у індивідуальних відомостях про застраховану особу ( форма ОК-5).

Подані позивачем на обґрунтування позову квитанції про сплату в спірний період від її імені та від імені платника ОСОБА_2 1% від зарплати в оплату страхових внесків Пенсійному фонду за відсутності звітності приватного підприємця про використання найманого працівника, не є правовою підставою для задоволення позову.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини у даній справі не є подібними до правовідносин, які досліджувались судами у наведених позивачем у апеляційній скарзі справах, відтак, викладена правова позиція Верховного Суду не може бути врахована судом у справі, що переглядається.

З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 лютого 2021 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Боровицький О. А. Совгира Д. І.