Справа № 500/63/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 рокуЛьвівСправа № 500/63/20 пров. № А/857/7790/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Судова-Хомюк Н.М., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі № 500/63/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції -Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення - 19.05.2020 року,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 21.05.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що проїзд до приміщення ОСОБА_1 та орендованої земельної ділянки здійснювався через землі загального користування Верховинської селищної ради. Через невизначеність та відсутність чітких меж проїзду при використані вказаного власниками суміжних земельних ділянок виникають взаємні перешкоди у доступах до власних об`єктів нерухомості. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням включити в генеральний план смт. Верховина дорогу до орендованої земельної ділянки, площею 0,0162 га по АДРЕСА_1 , по наявному під`їзному шляху, згідно з викопіюванням з генерального плану населеного пункту смт. Верховина. Однак, відповідачем дане питання не вирішено. Позивач вважає таку бездіяльність неправомірною, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Також, ОСОБА_1 просив стягнути з Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі № 500/63/20 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено, що спірна земельна ділянка рішенням сесії Верховинської селищної ради передана в оренду ОСОБА_2 для обслуговування придбаних ним приміщень лазні, що виключає її використання під проїзд.

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі № 500/63/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність дій з боку Відповідача стосовно усунення в розумні строки, встановленої судовим рішенням, яке набрало законної сили, бездіяльності щодо не включення до Генерального плану населеного пункту наявного шляху (проїзду), моральна шкода Позивача презумується. Розмір стягуваної моральної шкоди визначено з врахуванням того внаслідок чого її завдано, суб`єкта який її завдав-орган місцевого самоврядування, факту не виконання судового рішення, яке набрало законної сили тривалий час, подальшої бездіяльності Відповідача.

При цьому, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічних напружень та тривалих переживань у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважає достатньою сатисфакцією є стягнення з відповідача на користь позивача 100 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди, повністю задовольнивши заявлені ним позовні вимоги у цій частині.

Розглядаючи спір, апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником павільйону хімчистки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 88,3 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2008 року, укладеного з Управлінням майном спільної власності територіальних громад Верховинського району Івано-Франківської області (а.с.32), що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав обласного комунального підприємства "Коломийське міськрайонне бюро технічної інвентаризації" №29605325 від 08.04.2011 року.

Рішенням Верховинської селищної ради від 02.09.2008 року надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту відводу на земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 для обслуговування хімчистки з метою передачі земельної ділянки в оренду.

На замовлення позивача виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування приміщення хімчистки на території в АДРЕСА_1 , погоджений висновком комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у Верховинському районі від 22.06.2011 року №07-05-18/45.

На підставі рішення Верховинської селищної ради від 02.08.2011 року, між Верховинською селищною радою та ОСОБА_1 23.06.2014 року укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0162 га, для обслуговування приміщення хімчистки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , строком на 5 років.

Відповідно до акту передачі земельної ділянки від 23.06.2014 року Верховинська селищна рада передала, а ОСОБА_1 прийняв земельну ділянку, площею 0,0162 га, в строкове платне володіння і користування на 5 років для обслуговування приміщення хімчистки за вищевказаною адресою.

Також, ОСОБА_1 є власником однієї другої частки житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 668,2 кв.м., на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 11.10.2018 року, укладеного з ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141119641 від 11.10.2018 року.

ОСОБА_1 неодноразово звертався з проханням відобразити в генеральному плані смт.Верховина, який розроблявся, заїзд до орендованої земельної ділянки по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 , за результатами розгляду яких Верховинська селищна рада інформувала, що місцеві проїзди та під`їзди до житлових будинків не враховуються на стадії генерального плану населеного пункту та необхідність розробити детальний план території в масштабі 1:500 у якому буде враховано існуючу ситуацію і розроблено під`їзди до будівель.

На підставі рішення Верховинської селищної ради від 22.03.2018 року, 04.05.2018 року між Верховинською селищною радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0794 га, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (для викупленої будівлі (лазня), яка знаходиться в АДРЕСА_1 , строком на 5 років. Відповідно до акту передачі земельної ділянки від 04.05.2018 року Верховинська селищна рада передала земельну ділянку, площею 0,0794 га, в строкове платне володіння і користування на 5 років для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (для викупленої будівлі (лазня) за вищевказаною адресою.

При цьому, 18.09.2018 року ОСОБА_1 знову ж таки звернувся з заявою про вказання дороги до власної земельної ділянки в АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху у зв`язку з розробкою генерального плану, за результатами розгляду якої Верховинською селищною радою рішенням від 21.09.2018 року №174-23/2018 доручено спеціалістами селищної ради спільно із депутатською комісією з питань розвитку агропромислового комплексу та земельних відносин, екології та раціонального природокористування до вивчити дане питання та подати пропозиції на розгляд чергової сесії селищної ради.

Листом від 18.09.2018 року №Ш-47 за результатами розгляду звернення від 07.09.2018 року Верховинська селищна рада повідомила, що під`їзна дорога в АДРЕСА_1 до орендованої земельної ділянки не вказана в генеральному плані забудови селища, також згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням сесії Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_2 для обслуговування лазні. Комісія з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології та раціонального природокористування пропонувала ОСОБА_1 проїзд через дерев`яний місток, а в разі не згоди звернутись з заявою до виконкому селищної ради щодо надання дозволу облаштування заїзду до орендованої земельної ділянки. Аналогічного змісту інформація викладена і у листі від 06.11.2018 року №ш-56.

Розробнику генерального плану Верховинською селищною радою листом від 05.10.2018 року №239/02-15/06 надано протокол засідання комісії, яка відбулася 18.09.2018 року, щодо обговорення генерального плану смт.Верховина та с.Віпче з переліком питань які необхідно внести в даний розроблений проект та листом від 22.12.2018 року №310/02-15/06 надіслано проект генерального плану смт.Верховина та с.Віпче із поправками, розглянутий депутатською комісією, де було виявлено невідповідності, які просили внести та поправити згідно поданих картографічних матеріалів.

Рішенням Верховинської селищної ради від 12.02.2019 року №202-25/2019 затверджено генеральний план смт.Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, згідно якого дороги (проїзду) до орендованої земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 так і не відображено.

Не погодившись із такою бездіяльністю органу місцевого самоврядування, позивач звернувся до суду із даним позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України під час розгляду оскаржуваної постанови суд має з`ясувати, чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до пункту 42 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до частини першої статті 2 якого планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: прогнозування розвитку територій; забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; проведення моніторингу забудови; ведення містобудівного кадастру; здійснення контролю у сфері містобудування.

Відповідно до частини першої статті 8 і частини першої статті 16 цього Закону планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Відповідно до частин першої другої, восьмої та десятої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися з детальними планами всієї території таких населених пунктів.

Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.

Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до відповідача стосовно організації під`їзду з АДРЕСА_1 до орендованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відображення дороги в генеральному плані смт. Верховина.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року у справі № 500/370/19 за позовом ОСОБА_1 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання дій протиправними, яка залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року, позовні вимоги задоволено та встановлено наступне.

Наявність проїзду підтверджено, зокрема:

- листом відділу містобудування та архітектури Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 05.08.2015 № 36/01-11/24 у якому вказано, що згідно генерального плану смт. Верховина, затвердженого рішенням Верховинської селищної ради від 03.08.2007, вулиця загального користування, як і під`їзд або проїзд до допоміжних приміщень, перед центральним входом у приміщення лазні по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , не передбачено. Разом з цим, заїзд зі сторони АДРЕСА_1 до пральні котельні (лазні), хімчистки та допоміжних будівель, які були частиною єдиного банно-прального комбінату дійсно існував;

- пояснювальною запискою до проектних пропозицій реконструкції, викупленого приміщення пральні під житловий будинок в АДРЕСА_1 , де зазначено, що під`їзд до житлового будинку здійснюється з АДРЕСА_1 з обох сторін будівлі. Рішенням Верховинської селищної ради № 43 від 26.12.2008 дозволено ОСОБА_3 реконструкцію викупленої будівлі під житлове будівництво на вказаній земельній ділянці.

- листами відповідача від 07.08.2009 № 285 та 07.08.2009 № 286.

Вказані обставини були предметом судового розгляду, за результатом чого рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.11.2015 у справі № 340/805/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09.03.2016, в позові ОСОБА_2 в частині вимог про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, що знаходиться в його користуванні на підставі договору оренди, шляхом заборони проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 2 м для обслуговування котельні придбаної ним лазні відмовлено.

Тобто, цим рішенням встановлено, що заїзд, яким користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для під`їзду до викуплених приміщень, існував.

Листом від 18.09.2018 № Ш-47 за результатами розгляду звернення від 07.09.2018 та листом від 06.11.2018 № ш-56 відповідач повідомляв, що під`їзна дорога в АДРЕСА_1 до орендованої земельної ділянки не вказана в генеральному плані забудови селища, а згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_2 для обслуговування лазні. Комісія з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології та раціонального природокористування пропонувала ОСОБА_1 проїзд через дерев`яний місток, а в разі незгоди звернутись з заявою до виконкому селищної ради щодо надання дозволу облаштування заїзду до орендованої земельної ділянки. Аналогічного змісту інформація викладена і у листі.

Проте, за змістом листа Верховинського районного відділу управління ДСНС України в Івано-Франківській області від 15.05.2019 № 196/22-23 дерев`яний перехід, який проходить через річку Бречник, знаходиться в аварійному стані, що не дасть змоги пожежним автомобілям дістатись до місця виклику. З АДРЕСА_1, де згідно будівельних норм існує під`їзд до будівель за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 самовільно перекрито дерев`яною огорожею, що не дасть змоги пожежним автомобілям прибути до місця виклику чи надзвичайної ситуації (події).

З огляду на відсутність належних доказів суд у даній справі дійшов висновку про неможливість проїзду по цьому дерев`яному переходу (містка) пожежного та приватного транспорту.

Позивач 18.09.2018 вкотре звернувся з заявою про вказання дороги до власної земельної ділянки в АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху у зв`язку з розробкою генерального плану, проте за результатами розгляду цієї заяви відповідач рішенням від 21.09.2018 № 174-23/2018 доручив спеціалістам селищної ради спільно із депутатською комісією з питань розвитку агропромислового комплексу та земельних відносин, екології та раціонального природокористування довивчити це питання та подати пропозиції на розгляд чергової сесії селищної ради та рішенням № 195-24/2018 від 06.12.2018 включено в проект змін в генеральний план смт. Верховина.

Також листом від 22.12.2018 № 310/02-15/06 відповідач надсилав розробнику генерального плану проєкт генерального плану смт. Верховина та с. Віпче з поправками, розглянутий депутатською комісією, де було виявлено невідповідності, які просили внести та поправити згідно поданих картографічних матеріалів, зокрема забрати запроектовану дорогу указати, існуючий під`їзд до земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Проте, як видно з генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, затвердженого 12.02.2019 рішенням відповідача № 202-25/2019, дороги (проїзду) до орендованої земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_1 не відображено.

Тобто, відповідач не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень на неодноразові звернення позивача що організації під`їзду з АДРЕСА_1 до орендованої ним земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відображення дороги в генеральному плані смт. Верховина, наявність якої підтверджується як матеріалами справи, так і зазначеними вище висновками апеляційного суду Івано-Франківської області, викладеними в рішенні від 30.11.2015 у справі № 340/805/14-ц, в частині відсутності правових підстав заборони проїжджати та проходити по ній, та не вчинив необхідних дій та не прийняв належних рішень для виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо розроблення генерального плану населеного пункту в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, зокрема публічного обов`язку місцевої ради на забезпечення доїзду до будівлі ОСОБА_1 пожежного та приватного транспорту.

За змістом частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, бездіяльність Відповідача у визначенні в Генеральному плані населеного пункту смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області існуючого шляху (проїзду) до земельної ділянки, яка перебуває у власності Позивача порушує його інтереси, порушує законні сподівання (правомірні очікування Позивача) на належне планування території шляхом внесення до Генерального плану населеного пункту існуючого шляху, не відповідає інтересам територіальної громади, спричиняє не відповідність Генерального плану населеного пункту фактичному стану місцевої містобудівної інфраструктури, свідчить про неналежний рівень діяльності (наявність бездіяльності) суб`єкта владних повноважень з планування території населеного пункту.

Зважаючи на те, що Відповідачем до сих пір не усунуто бездіяльність встановлену постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 року у справі №500/370/19, то колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, що позовна вимога про зобов`язання вчинити дії, що не є втручання в дискреційні повноваження Відповідача.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн., то апеляційний суд зазначає наступне.

З наданих позивачем обґрунтувань слідує, що останній пов`язує заподіяння йому моральної шкоди неправомірною бездіяльністю відповідача у цій справі, наслідки якої зумовили для нього тривогу і нервові напруження, переживання і почуття обмеженості, приниженої гідності.

Верховний Суд у п. 51 постанови від 27.11.2019 року (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Однак, у контексті правовідносин, які є спірними у цій справі, судом встановлено, що хоча бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду звернень позивача і є неправомірною, однак за своїм характером не може вважатися засобом негативного впливу на позивача як і причиною досягнення позивачем негативних емоцій, рівня страждання або приниження.

Також судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між покликаннями позивача та необхідність відшкодування моральної шкоди. Такі підстави не можуть слугувати беззаперечним доказом понесення моральних страждань.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 ,,Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння йому діями відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, покликаючись лише на твердження позивача, що незаконні дії відповідача призвели до психічних напружень та тривалих переживань у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення адміністративного позову в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та прийняття нової постанови в цій частині.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі № 500/63/20 в частині стягнення моральної шкоди скасувати та прийняти постанову у цій частині, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

У решті Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі № 500/63/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Н. М. Судова-Хомюк
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 03.02.2021 року