Справа № 140/17505/20
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2021-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/17505/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Костюкевича С.Ф.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській області, про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Волинській області (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування постанов від 14.12.2020 року № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-1; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-2; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-3; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-4; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-5; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-6; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-7; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-8; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-9; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-10; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-11; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-12; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-13; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-14; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-15; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-16.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору позивача уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі про адміністративне правопорушення № 161/19075/20, що набрала законної сили, застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500,00 грн.

Позивач вказує, що накладення на нього штрафу за те саме правопорушення також оскаржуваними постановами є притягнення до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України.

Також зазначив, що оскаржувані постанови винесенні з порушенням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченими в пункті 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення».

Крім того, вказані постанови винесенні не в інтересах позивача, оскільки станом на момент інспекційного відвідування всі працівники були належним чином оформлені, а передумовою винесення даних постанов були показання працівників, які надавали їх під тиском посадових осіб Управління Держпраці у Волинській області.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в даній адміністративній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог частини другої статті 257 КАС України.

У відзиві на позову заяву відповідач позовних вимог не визнав посилаючись на те, що Управлінням складено оскаржувані постанови про накладення штрафу 14.12.2020 року, а постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/19075/20 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності 17.12.2020 року. Тобто, на момент винесення оскаржуваних рішень Управління не допустило подвійного притягнення позивача до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки в часі воно передувало постанові суду про притягнення до адміністративної відповідальності. Вище зазначене виключає обгрунтованість визнання оскаржуваних постанов протиправними, а відтак й їхнє скасування.

Також вказує, що 29.10.2020 року, в межах 5-денного строку з дня отримання акта інспекційного відвідування, листом № 4544/09, на виконання вимог пункту 3 Постанови № 509, уповноважена посадова особа - начальник Управління повідомив ФОП ОСОБА_1 про дату отримання відповідного акта. Пунктом 3 Постанови № 509 визначено, що справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів. Зауважив, що законодавством про працю не врегульовано порядок обчислення строків. При цьому, просив врахувати, що використання аналогії дозволено частиною 6 статті 7 КАС України - у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Тому Управління вважає за можливе та необхідне застосування частини 6 статті 120 КАС України за аналогією - якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Таким чином, обчислюючи 45-денний строк, першим днем строку слід вважати 30.10.2020 року, а останнім - 14.12.2020 року. Відтак, оскаржувані постанови були правомірно винесені 14.12.2020 року. Водночас, водночас звернув увагу на те, що зменшення 45-денного строку (фактично на 3 дні) призвело б до порушення права суб`єкта господарювання на захист та порушило б принцип правової визначеності, оскільки зменшило б очікувану кількість днів розгляду справи про накладення штрафу, що, в свою чергу, включає й зменшення кількості днів для подання пояснень, заперечень тощо.

Вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних у даній справі постанов, тому вимоги до Управління Держпраці у Волинській області є безпідставними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У відповіді на відзив позивач, посилаючись на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 22.12.2020 року у справі №260/1743/19, зазначив, що оскільки постанова Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі № 161/19075/20 набрала законної сили і не може бути скасована, то для уникнення порушення його конституційних прав, а саме права на те, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, необхідно скасувати оскаржувані постанови. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Cудом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання - фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний) (код КВЕД 56.10).

У період з 11.09.2020 року по 21.09.2020 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Волинській області Мосійчук Т.Ю. проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за місцем провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 »; Волинська область, місто Луцьк, проспект Дружби Народів, 13а, бар «П`ятниця»; Волинська область, місто Луцьк, проспект Президента Грушевського, 2, 4 поверх, РЦ «Промінь», суши-бар «Суши Ямі», з питань додержання законодавства про працю в частині щодо виявлення неоформлених трудових відносин, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування від 21.09.2020 року № ВЛ1449/1646/НП/ВП/АВ.

Як вбачається із вказаного акту, в ході інспекційного відвідування встановлено, що ФОП ОСОБА_1 допускалися до роботи працівники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (у вказаних працівників були відібрані відповідні пояснення) без укладення трудового договору, оформленого наказом, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, що є порушенням частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року № 413.

Також 21.09.2020 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Волинській області Мосійчук Т.Ю. складено протокол про адміністративне правопорушення № ВЛ1449/1646/НП/ВП/АВ/ПТ, відповідно до якого за вказаним вище фактом ФОП ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення протягом періоду з січня 2018 року по 21.09.2020 року, за яке передбачена відповідальність за частиною 3 статті 41 КУпАП України. Вказаний протокол було направлено на розгляд до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

29.10.2020 року уповноваженою посадовою особою - начальником Управління Держпраці у Волинській області було одержано матеріали справи інспекційного відвідування, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників у ФОП ОСОБА_1 для розгляду справи про накладення штрафу (доповідна записка №39 від 29.10.2020 року). У зв`язку з чим, начальником Управління Держпраці у Волинській області було направлено на адресу позивача лист від 29.10.2020 року №4544/09, в якому зазначено про одержання вказаних документів, а також проінформовано останнього про те, що справа про накладення штрафу буде розглянута у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання вказаних вище документів.

14.12.2020 року т.в.о. начальника Управління Держпраці у Волинській області на підставі акту інспекційного відвідування від 21.09.2020 року № ВЛ1449/1646/НП/ВП/АВ були прийняті такі постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами:

- № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-1, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

- № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-2, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

- № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-3, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

- № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-4, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

- № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-5, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

- № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-6, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-7, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-8, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-9, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-10, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-11, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-12, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-13, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС- 14, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД- ФС-15, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.;

№ ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-16, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 50000,00 грн.

Вказані вище постанови про накладення штрафу були надіслані 14.12.2020 року на адресу позивача рекомендованим поштовим відправленням, та вручені останньому 15.12.2020 року, що не заперечується позивачем.

Вважаючи оскаржувані рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 9 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 року, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Відповідно до пункту 7 вказаного Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №100 утворено територіальні органи Дежпраці, зокрема і Управління Держпраці у Волинській області.

Відповідно до Положення про Управління Держпраці у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018 №84 (надалі - Положення №84), відповідач є територіальним органом Державної служби з питань праці, що їй підпорядковується.

Управління Держпраці здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (підпункт 5 пункту 4 Положення №84).

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», відповідно до статті 2 якого дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону № 877-Vдержавний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Як визначено частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V, заходи контролю здійснюються органами <…державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, …>.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин дванадцятої - чотирнадцятої статті 4, частини одинадцятої статті 4-1, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої, шостої та десятої статті 7, статей 9, 10, 12, 19, 20, 21 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 877-V державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон) визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823 (далі Порядок №823).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань виявлення неоформлених трудових відносин здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Пунктами 16-17 Порядку № 823 передбачено, що за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою.

Відповідно до пунктів 24, 25 Порядку № 823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування.

Матеріалами справи підтверджено, що в ході проведеного інспекційного відвідування було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 допускалися до роботи працівники (16 працівників) без укладення трудового договору, оформленого наказом, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, чим порушено вимоги частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року № 413, у зв`язку з чим оскаржуваними постановами від 14.12.2020 року на позивача на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у загальному розмірі 800 000,00 грн. (по 50000,00 грн.за кожного працівника).

Також судом встановлено, що 21.09.2020 року було складено протокол про адміністративне правопорушення № ВЛ1449/1646/НП/ВП/АВ/ПТ, відповідно до якого за вказаним вище фактом позивач вчинив адміністративне правопорушення протягом періоду з січня 2018 року по 21.09.2020 року, за яке передбачена відповідальність за частиною 3 статті 41 КУпАП України.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі № 161/19075/20, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП України, і піддано його адміністративному стягненню у вигляді адміністративного штрафу у розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в гривневому еквіваленті становить 8500,00 грн.

При цьому, у вказаній постанові зазначено, що ФОП ОСОБА_1 , будучи особою, яка використовує найману працю, протягом липня 2020 року вересня 2020 року здійснював фактичний допуск працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Умисні та протиправні дії, вчинені ФОП ОСОБА_1 , утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП України.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Виходячи з наведеного, обставини, встановлені у постанові Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі № 161/19075/20 в частині допуску ФОП ОСОБА_1 до роботи працівників без укладення трудового договору не потребують додаткового встановлення при розгляду даної справи.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не заперечує факт допуску вищезазначених працівників до роботи без укладання трудового договору та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. Разом з тим, позивач акцентує увагу на тому, що накладення на нього штрафу за те саме правопорушення також оскаржуваними постановами є притягнення до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України.

Отже, ключовим правовим питанням у справі є можливість одночасного притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 265 КЗпП України та статтею 41 КУпАП.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також КУпАП. Відповідно до частини 3 статті 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною 2 статті 265 КЗпП України і частиною 3 статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Суд звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП України, і стаття 41 КУпАП України були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року. Цей Закон вніс комплексні зміни до чинного законодавства України з метою створення умов для стабілізації фінансового стану держави, зниження навантаження на фонд оплати праці та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України. Елементом проведеної реформи стало оновлення системи юридичної відповідальності за вчинення відповідних правопорушень, що стосувалося не лише формалізації нових їхніх складів та посилення санкцій, але й запровадження додаткового нормативно-правового регулювання юридичної відповідальності у сфері легалізації зайнятості.

Ключовою відмінністю статті 265 КЗпП України та частини 3 статті 41 КУпАП України є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнута юридична особа як роботодавець (за статтею 265 КЗпП України ) і посадова особа цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП України ) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин. Тобто при допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору в разі притягнення до відповідальності фізичної особи - підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України та частини третьої статті 41 КУпАП України можуть збігатися суб`єкт відповідальності та вид порушення.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені в частині другій статті 265 КЗпП України.

Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

В межах офіційного нормативного тлумачення вказаного конституційного припису, Конституційний Суд України у пункті 1.1. резолютивної частини Рішення від 30.05.2001 року № 7-рп/2001 указав, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.

Таким чином, на конституційному рівні відсутні обмеження суверенних повноважень держави щодо організації системи державного примусу з метою забезпечення виконання постановлених перед нею завдань і функцій (в частині запровадження на рівні закону як рішення вищої юридичної сили нових видів відповідальності, відповідних їм складів правопорушень і санкцій за їхнє вчинення).

Така позиція відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, за якою держави повинні мати можливість законно обрати додаткові юридичні заходи у відповідь на соціально небезпечну поведінку (наприклад, недотримання правил дорожнього руху / ухилення від сплати податків) за допомогою різних процедур, що утворюють єдине ціле з тим, щоб вирішувати різні аспекти соціальної проблеми, що виникла, за умови, що застосовані юридичні засоби в сукупності не є надмірним тягарем для такої особи.

Частини 3, 4 статті 265 КЗпП України конкретизували, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Однією з таких санкцій є й адміністративно-господарський штраф.

Визначення адміністративно-господарських санкцій відповідає розумінню заходів державного примусу, що є наслідком вчинення відповідного правопорушення, та має єдину онтологічну основу із заходами юридичної відповідальності.

Нормативне номінування штрафів за статтею 265 КЗпП України як фінансових санкцій та формальне відмежування їх законодавцем від адміністративно-господарських свідчить про здійснення формальної правової кваліфікації відповідно до національного законодавства в межах автономного виду відповідальності з тяжінням до означення фінансової відповідальності.

За цих умов, нормативних та фактичних підстав відносити штрафи за статтею 265 КЗпП України до заходів адміністративної відповідальності немає.

Водночас, частиною 3 статті 41 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства у формі накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Незважаючи на формальну відмінність видів відповідальності та, у зв`язку із цим, дотримання гарантій частини 1 статті 61 Конституції України, абсолютна тотожність складу правопорушення та природи санкцій, вирішення питання одночасного застосування статті 265 КЗпП України та частини 3 статті 41 КУпАП потребує саме у контексті принципу верховенства права особи, а не об`єктивної законності, передбачає необхідність дослідження відповідальності з позиції «комплексності» дії санкцій як елементів єдиної системи боротьби з правопорушенням, а не дублювання заходів відповідальності з метою фіскалізації штрафів.

Дослідження Пояснювальної записки до проекту, що у подальшому був прийнятий і набув чинності як Закон № 77-VIII, вказує на те, що суб`єктом відповідальності за статтею 265 КЗпП України належало визначати юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, в той же час, стаття 41 КУпАП за нормативним підходом щодо суб`єкта адміністративної відповідальності, суб`єктом правопорушення встановлювала лише спеціального суб`єкта - посадових осіб юридичних осіб. Такий підхід мав забезпечувати очевидний комплексний характер впливу як щодо безпосереднього роботодавця, так і осіб, які формують та приймають рішення від його імені.

У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Норми про застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням закріплені, зокрема, у частині сьомій статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»: у разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.

Загальний принцип «non bis in idem» (не повинно бути двох покарань за одне й те саме правопорушення) не виключає проведення подвійного провадження, за умови, що будуть виконані певні умови. Зокрема, в аспекті статті 4 Протоколу № 7 ЄСПЛ такою умовою називає доведення, що подвійні провадження були «досить тісно пов`язані за суттю та у часі». Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, які використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю та бути пов`язаними у часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.

Матеріальні критерії для визначення того чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають в себе:

- чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstracto, але й in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;

- чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві так і на практиці), одного й того ж оспорюваного діяння (idem);

- чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання у збиранні, а також оцінці доказів, зокрема, шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні також використовувалися в іншому провадженні;

- і, перш за все, чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар. Останній ризик буде менш ймовірним у правових системах, де налагоджений компенсаційний механізм, призначений для забезпечення пропорційності загальної суми накладених штрафів (п.п. 130, 132 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини у справі «А. та Б. проти Норвегії» (А. and B. v. Norvey) (заяви №№ 24130/11, 29758/11) від 15.11.2016 р.).

В умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП, що провадження передбачають подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.

Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України, частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).

Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22.12.2020 у справі №260/1743/19.

Крім того, у вказаній постанові об`єднана палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок відповідно до якого:

- штрафи, передбаченні ст. 265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає;

- фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною 2 статті 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП за вчинення правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципуbis in idem як складового елементу принципу верховенства права.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що враховує встановлені обставини у постанові Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі № 161/19075/20, якою встановлено факт допуску до роботи працівників без укладення трудового договору, а також враховує той факт, що позивачем було сплачено суму застосованого до нього штрафу.

Водночас, враховуючи правовий висновок об`єднаної палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 22.12.2020 року у справі №260/1743/19, та з метою недопущення одночасного притягнення позивача до відповідальності за частиною 2 статті 265 КЗпП України та за частиною 3 статті 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципуbis in idem як складового елементу принципу верховенства права, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14.12.2020 року № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-1; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-2; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-3; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-4; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-5; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-6; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-7; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-8; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-9; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-10; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-11; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-12; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-13; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-14; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-15; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-16.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 20 000 грн.

Разом з тим, відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правової допомоги № 1/15-12/2020 від 15.12.2020 року, укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_18 ; додаток №1 до договору № 1/15-12/2020 від 15.12.2020 року, відповідно до якого сторони домовились, що за надану адвокатом правову допомогу клієнт сплачує гонорар у розмірі 20000,00 грн.; квитанцію №1 від 24.12.2020 року про сплату 20000,00 грн.; акт прийому передачі послуг за договором про надання правової допомоги від 19.01.2021 року з детальним описом наданих послуг.

Як встановлено частинами другою, третьою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, та приймаючи до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 20 000 грн є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг. Так, послуга щодо підготовки справи (ознайомлення зі справою №161/19075/20, вивчення матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності, вивчення судової практики Верховного Суду щодо застосування подвійної відповідальності тощо) охоплюються загальною діяльністю адвоката та має на меті складання позовної заяви і подання її до суду.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia, заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, враховуючи заперечення відповідача щодо обґрунтованості та співмірності розміру витрат на правничу допомогу, справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є сума 10 000 грн; решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Крім того, судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8000,00 грн. згідно квитанції від 21.12.2020 року.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судові витрати в загальному розмірі 18000,00 грн., з них 8000,00 грн. судовий збір та 10000,00 грн. витрати на правову допомогу.

Керуючись статтями 242, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати постанови Управління Держпраці у Волинській області від 14.12.2020 року № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-1; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-2; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-3; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-4; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-5; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-6; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-7; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-8; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-9; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-10; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-11; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-12; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-13; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-14; № ВЛ- 1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-15; № ВЛ-1449/1646/НП/ВП/АВ/ТД-ФС-16.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Волинській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 18000,00 грн. (вісімнадцять тисяч грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Управління Держпраці у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22, ).

Головуючий суддя С.Ф.Костюкевич