Справа № 420/6564/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 420/6564/20
адміністративне провадження № К/9901/1062/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 420/6564/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , де просив визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 27.01.2017 по 17.07.2017 включно;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27.01.2017 по 17.07.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 27.01.2017 по 17.07.2017. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27.01.2017 по 17.07.2017 включно. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Пункт 20 статті 4 КАС України надає визначення терміну адміністративна справа незначної складності як адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
У свою чергу, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції чинній на час звернення позивача до суду) займають відповідальне та особливо відповідальне становище (пункт 17 статті 4, пункт 1 частини шостої статті 12 вказаного Кодексу).
Виключень щодо посади позивача у цій справі відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України у системному зв`язку з положеннями статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» не встановлено.
Водночас законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
У касаційній скарзі скаржник вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на різну практику судів першої та апеляційної інстанцій щодо визначення базових місяців для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення із наведенням переліку справ, де при вирішенні спору в частині визначення базового місяця при проведенні індексації судами попередніх інстанцій визначено січень 2008 та справ, де суди попередніх інстанцій задовольняючи частково позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення дійшли висновку, що питання визначення базового місяця покладається на відповідача.
Разом з тим Суд звертає увагу, що у наведених скаржником справах підстави позовних вимог, які впливають на вирішення індивідуального спору є відмінними, а саме: початковий період стягнення індексації грошового забезпечення; місяць (місяці) підвищення посадового окладу для визначення базового місяця (базових місяців) при проведенні індексації; час (місяць, рік) виключення позивачів із списків особового складу та всіх видів забезпечення з урахуванням останнього підвищення зміни тарифної ставки для визначення конкретної суми індексації грошового забезпечення; кількісне (один або кілька) та датоване визначення базового місяця; підстави відмови відповідача у проведенні індексації грошового забезпечення.
Таким чином в кожному конкретному випадку суду необхідно досліджувати та встановити конкретні індивідуальні обставини, що складають підставу позову.
Так, встановлення останнього підвищення посадового окладу позивачів (місяць підвищення), та, відповідно, визначення базового місяця для розрахунку суми індексації грошового забезпечення, кількісна зміна тарифних ставок та зазначення кількості базових місяців для здійснення відповідних розрахунків із зазначенням конкретної суми, обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (перевищення або не перевищення порогу індексації, встановленого в розмірі 103 %), наявність підстав для іншого базового місяця при проведенні індексації, визначення базового місяця із встановленням конкретних умов для його зазначення та застосування до спірних правовідносин певних норм права з проведенням відповідних розрахунків - є істотними підставами пред`явлення позову і підлягають встановленню в ході судового розгляду кожної справи окремо.
Водночас скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність саме у цій справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.
Крім того, у касаційній скарзі представник позивача зазначає, що позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями подавши нову позовну заяву, оскільки при розгляді саме цієї справи розглядається питання правильності встановлення базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення, що не може бути повторно розглянуто у новій справі.
Суд відхиляє такі доводи представника позивача з огляду на те, що в обґрунтування вказаного твердження позивача не навів та не обґрунтував, при розгляді яких саме справ позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, та яким чином ці обставини впливають на вирішення спору у конкретній іншій справі.
У касаційній скарзі скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 200/9297/19-а та від 22 липня 2020 року у справі № 400/3017/19, від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17 та від 30 червня 2020 року у справі № 380/2597/20.
Водночас посилання на висновок Верховного Суду в іншій справі безвідносно обставин справи, судові рішення в якій оскаржуються, не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень.
При цьому слід зазначити, що самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права недостатньо, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17 предметом розгляду була відмова Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, викладену у листі № 9593/6-16 від 28.11.2016, у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в адмінмежах на території Криштопівської сільської ради Драбівського району Черкаської області орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності та питання дискреційності повноважень відповідача щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою відповідно до статті 118 Земельного кодексу України. Натомість питання правильності встановлення базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення не було предметом розгляду у вказаній справі.
У справах у справах № 200/9297/19-а та № 400/3017/19 висновки Верховного Суду стосувалися питання дотримання судом апеляційної інстанції механізму надання роз`яснення змісту судового рішення, оскільки предметом перегляду судом касаційної інстанції були ухвали про роз`яснення судового рішення. Натомість судові рішення по суті позовних вимог у справах № 200/9297/19-а та № 400/3017/19 не переглядалися, тому висновки щодо визначення судом касаційної інстанції базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення ці судові рішення Верховного Суду не містять.
Отже посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 вересня 2020 року у справі № 200/9297/19-а та від 22 липня 2020 року у справі № 400/3017/19, від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17 є необґрунтованими.
Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 380/2597/20.
Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах, а не ухвалах Верховного Суду.
Натомість, в ухвалах суд вирішує процедурні питання, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 380/2597/20 розглядалося подання судді Львівського окружного адміністративного суду щодо наявності підстав розгляду справи № 380/2597/20 як зразкової. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі №380/2597/20 як зразковій, Верховний Суд дійшов висновку, що у справах, на які суд першої інстанції посилається як на типові підстави позовів, які наводять позивачі, не є в повній мірі аналогічними та в кожному випадку суду необхідно досліджувати та встановити конкретні індивідуальні обставини, що складають підставу позову.
Так, судом касаційної інстанції встановлено, що підстави позову у справах, які визначені в поданні Львівського окружного адміністративного суду як типові, та відсутність таких підстав у справі, про розгляд якої як зразкової внесено подання (№ 380/2597/20), не свідчить про типовість таких справ, та, відповідно, можливість їх однакового вирішення.
Судом зазначено, що подібність (єдність) предмету позову та ідентичність учасників спору, за умови наявності інших істотних обставин, які підлягають встановленню в ході судового розгляду справи, не свідчать про типовість таких справ та, відповідно, можливість їх однакового вирішення.
У справах, які визначені судом як типові, вбачається різний початковий період щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення, хоча в поданні судді зазначено про єдиний початковий період стягнення (зобов`язання) та констатацією судом аналогічних позовних вимог - 01 січня 2016 року, однак у справі № 380/2597/20 (як зразковій за поданням) визначено початкову дату періоду - з 01 липня 2015 року, а у справі № 380/3198/20 - з 17 червня 2016 року, в інших типових справах - з 01 січня 2016 року.
Крім того, зазначені різні підстави для відмови у виплаті індексації грошового забезпечення впливає при вирішенні спору в частині визнання правомірності дій (бездіяльності) відповідача при відмові позивачу в індексації грошового забезпечення та відповідне обґрунтування позовних вимог в мотивувальній частині судового рішення у кожній справі.
При цьому, у справі № 380/2597/20 та у справах, на які суд першої інстанції посилається як на типові, є відмінні підстави позовних вимог, які впливають на вирішення індивідуального спору.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подання судді Львівського окружного адміністративного суду не відповідає вимогам статті 290 КАС України у зв`язку з наявністю у справах розбіжностей у фактичних обставинах, які підлягають встановленню в кожній конкретній справі та в підставах позову, а тому в цьому випадку відсутні всі критерії та ознаки типовості справ, які необхідні для відкриття та розгляду справи, як зразкової.
Натомість, в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на аналогічність (типовість) справ щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям, що викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики в частині визначення базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення, а отже, на думку скаржника, є необхідность встановлення єдиного підходу щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення у вказаній категорії справ.
Разом з тим, в ухвалі Верховного Суду проаналізовано наявність ознак типовості таких справ та зазначено про необхідність в кожному конкретному випадку досліджувати та встановлювати конкретні індивідуальні обставини, що складають підставу позову.
При цьому, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 420/6564/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк О.В. Калашнікова