Справа № 640/3420/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3420/20 Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюк А. Г.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Громадянина Грузії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2020, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання від 12.06.2002 та закордонний паспорт позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання з`явився представник апелянта, підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області взяв участь в засіданні в режимі відеоконференції та підтримав вимоги апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надіслав письмовий відзив на апеляційну скаргу та клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Грузії.

У 1998 році неповнолітній позивач разом з батьками на законних підставах прибули до України.

28 травня 2002 року позивач через своїх законних представників звернувся до ВПР та МР Ленінського РВ УМВС України в Запорізькій області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. Відповідно до норм законодавства на дату звернення, Позивачем були надані усі необхідні документи для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

12 червня 2002 року Позивач був документований тимчасовою посвідкою «на постійне проживання» серії НОМЕР_1 , виданою ВГП та ІС УМВС України в Запорізькій області, терміном дії до 12.06.2004 року.

26 червня 2002 року Позивач одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується карткою фізичної особи - платника податків ДПІ по Ленінському району м.Запоріжжя.

25 червня 2004 року Позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 , терміном дії - безстроково, на підставі рішення від 18.06.2002 року.

20 липня 2010 року Позивач отримав у Посольстві Грузії в Україні паспорт громадянина Грузії № НОМЕР_4 .

27 червня 2018 року Позивач у відповідності до вимог законодавства України, отримав посвідчення водія серії НОМЕР_5 .

25 жовтня 2018 року Позивач почав працювати в Товаристві з обмеженою відповідальністю «АГРО-РОСЬ» на посаді водія автотранспортних засобів Розподільчого центру м.Києва, що підтверджується довідкою №0130 від 30.01.2020 року.

З початку липня 2019 року Позивач почав жити однією сім`єю з громадянкою України, ОСОБА_2 , в АДРЕСА_1 .

У листопаді 2019 року позивача було повідомлено про скасування посвідки на постійне проживання.

Наказом ДМС України №81 від 29.03.2017 року на підставі висновку УДМС у Запорізькій області від 10.03.2017 року стосовно ОСОБА_1 , скасовано повністю рішення УМВС України в Запорізькій області від 12.06.2002 про документування посвідками на постійне проживання в Україні громадянина Грузії ОСОБА_1 . Видані на підставі цих рішень посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 12.06.2002 р. та серії НОМЕР_3 від 25.06.2004 р. визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Начальнику УДМС у Запорізькій області за місцем проживання іноземця забезпечено вилучення вказаних у підпункті 3.2 пункту 3 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Оскаржуваний Наказ Державної міграційної служби України №81 від 29.03.2017 року було винесено на підставі висновку УДМС України в Запорізькій області від 10.03.2017 року за результатами розгляду матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_1 .

Згідно висновку, дозвіл на імміграцію в Україну Позивачу не видавався, а рішення (висновок) від 12.06.2002 року прийнято з порушенням вимог Закону, та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 №681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за № 1335/23867 (зі змінами) наказом Голови ДМС визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Позивач не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для прийняття рішення відсутні.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 26 Конституції України зазначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, є Державна міграційна служба України (ДМС), згідно з пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360.

ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу (п.п. 6 п. 4 Положення №360).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно підпункту 1 пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Згідно п.16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (далі - Порядок), для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Пунктом 15 цього ж Порядку визначено, що для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Приписами статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно п.4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Згідно вимог п.2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681, за результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

Згідно висновку УДМС України в Запорізькій області від 10.03.2017 року, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, на момент звернення позивача про отримання посвідки на постійне проживання, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію.

Отже, посвідка на тимчасове проживання є документом, який підтверджує законність перебування іноземця на території України та видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

Позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1998 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Вказане свідчить про отримання позивачем посвідки на постійне проживання в межах чинного законодавства.

При наданні позивачу у 2002 та 2004 роках посвідки на постійне місце проживання в Україні Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

На момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію.

На підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України, працює та має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною.

Беручи до уваги норми Закону України «Про імміграцію» з огляду на вищевикладене, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбаченою ст. 10 цього закону, Позивачу на час звернення до уповноваженого органу були відсутні.

У пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Виходячи з цього, ЄСПЛ дійшов до висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄСПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Оскаржуване рішення не відповідає вимогам національного законодавства в частині дотримання адміністративної процедури, суперечить критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї, відмова в оформленні посвідки на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя позивача.

Більше того, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Відмова в оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2020 у справі за адміністративним позовом Громадянина Грузії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2020 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст постанови виготовлено 01.02.2021