Справа № 240/11052/20
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року м. Житомир справа № 240/11052/20

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, в якому просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати:

- надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 10% посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з 29 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року (момент звільнення з органів внутрішніх справ), премії та одноразової грошової допомоги при звільнені з врахуванням посадового окладу 2950 грн.;

- середнього заробітку за період з 29 травня 2015 року по дату проведення розрахунку;

- компенсації втрати частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою;

2) зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області провести ОСОБА_1 перерахунок надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з 29 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року (момент звільнення з органів внутрішніх справ), премії та одноразової грошової допомоги при звільнені, з врахуванням посадового окладу 2950 грн. та виплатити різницю недоотриманої суми;

3) зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ У країни в Житомирській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за період з 29 травня 2015 року по дату проведення розрахунку, відповідно до ст. 117 Кодексу законів України про працю.

4) зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою, відповідно до Закону України № 2050 "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати";

5) виплатити ОСОБА_1 15 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 09 червня 2020 року на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 №296/6615/17 Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області виплатила йому надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 306,35 гривень. Однак, позивач зазначає, що відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", яким передбачено, що у разі коли зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановленні після підвищення посадових окладів. Вказує, що при розрахунку належної йому до виплати суми надбавки за роботу в умовах режимних обмежень відповідач взяв для розрахунку посадовий оклад в розмірі 1000,00 гривень, який він отримував на момент звільнення з посади начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС, водночас на момент виплати йому вказаної надбавки, посадовий оклад за посадою, яку він обіймав на момент звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, становив 2950,00 гривень. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що при визначенні розміру належної йому надбавки за роботу в умовах режимних обмежень Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області протиправно не врахувала положення підпункту 8 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Крім того, оскільки надбавка за роботу в умовах режимних обмежень була виплачена йому не в день звільнення зі служби, позивач вважає, що він на підставі статті ст. 117 Кодексу законів України про працю має право на стягнення середнього заробітну за весь час затримки з ним повного розрахунку та право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною її виплатою, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати".

Ухвалою судді від 22 липня 2020 року відкрито провадження у справі №240/11052/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

11 серпня 2020 року до відділу документального забезпечення суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , в якому позивач просив суд провести розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою від 17 серпня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

30 вересня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області заперечувала проти задоволення позовним вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з їх безпідставністю та необгрунтовністю. Аргументуючи такі позицію відповідач зазначив, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 №296/6615/17 Ліквідаційною комісією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області виданий наказ від 06.04.2020 №3 о/с, відповідно до якого позивачу встановлена надбавка за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% від посадового окладу за період служби з 29.05.2015 по 29.09.2015. Виплата вказаної надбавки проводилась із розрахунку окладу за посадою, яку ОСОБА_1 займав під час проходження служби в період з 29.05.2015 по 29.09.2015.

З приводу позовних вимог щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою надбавки за роботу в умовах режимних обмежень відповідач зазначив, що з 06.11.2015 функціонує Ліквідаційна комісія з припинення діяльності Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів, а тому будь-який кошторис грошового забезпечення відсутній, у зв`язку з відсутністю як самого особового складу, так і асигнувань на його грошове забезпечення. Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, отримував не заробітну плату, а грошове утримання, яке нараховувалось останньому, як атестованому працівнику міліції, відповідно до наказу МВС від 31 грудня 2007 року №499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який втратив чинність. За таких умов Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області об`єктивно не мало змоги провести розрахунок з позивачем.

Щодо позовних вимог про виплату середнього заробітку, відповідач зазначив, що стаття 117 КЗпП, яка передбачає обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки з працівником розрахунку при звільненні, на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат заробітної плати, не розповсюджуються.

Враховуючи вказані обставини, Ліквідаційна комісія з припинення діяльності Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.34-44).

Відповідно до норм ст.ст. 257, 263 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 29.09.2015 року був звільнений з органів внутрішніх справ за вислугою років та через хворобу з посади начальника штабу Новоград-Волинського міського відділу УМВС України в Житомирській області.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в частині невидання наказу про встановлення ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень на підставі розпорядження УСБУ в Житомирській області від 29 травня 2015 року № 57 д про допуск до державної таємниці (за формою 3) в розмірі 10% посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з 29 травня 2015 року, а також зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області встановити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень на підставі розпорядження УСБУ в Житомирській області від 29 травня 2015 року № 57 д про допуск до державної таємниці (за формою 3) в розмірі 10% посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з 29 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року (момент звільнення з органів внутрішніх справ).

На виконання вказаного рішення суду Ліквідаційна комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області видала наказ від 06.04.2020 № 3о/с, яким установила ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 % посадового окладу за період служби з 29.05.2015 по 29.09.2015 (а.с.17).

Крім того, встановлення ОСОБА_1 в період з 29.05.2015 по 29.09.2015 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень мало наслідком також і виникнення у нього права на отримання премії за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 та одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірах більших, ніж були йому фактично виплачені.

У зв`язку з цим, Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17 здійснила нарахування ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 406,35 гривень, премії в розмірі 787,45 гривень та одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 3234,00 гривень, всього 4427,80 гривень (а.с.19).

Із зазначеної суми 4427,80 гривень відповідачем утримано 1,5 % військового збору (4427,80 грн. х 1,5 % = 66,41 гривень), а тому до виплати позивачу було нараховано 4361,39 гривень.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що нарахування ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 було здійснено відповідачем виходячи з посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС в розмірі 1000,00 гривень, який він отримував під час проходження служби в період з 29.05.2015 по 29.09.2015.

Однак, позивач вважає, при розрахунку належної йому до виплати суми надбавки за роботу в умовах режимних обмежень відповідач, відповідно до підпункту пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", повинен був застосувати посадовий оклад за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС в розмірі 2950,00 гривень, який був встановлений на момент виплати йому надбавки за роботу в умовах режимних обмежень.

Вказані обставини зумовили звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон України "Про державну таємницю" від 21.01.1994 р. № 3855-XII (далі - Закон №3855-XII) регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.

Частиною 6 статті 22 Закону №3855-XII визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Приписами статті 30 Закону №3855-XII визначено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог Закону №3855-XII Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414).

Згідно з пунктом 2 Положення №414, особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Відповідно до підпунктів 2.9.1 - 2.9.4 пункту 2.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499), особам рядового і начальницького складу, які проходять службу в умовах режимних обмежень, виплачується надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.

Виплата надбавки особам рядового і начальницького складу за службу в умовах режимних обмежень здійснюється на підставі затверджених керівниками органів, підрозділів, закладів та установ органів внутрішніх справ номенклатури посад осіб рядового і начальницького складу, які підлягають оформленню на допуск до державної таємниці.

Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом.

Таким чином, розмір надбавки особам рядового і начальницького складу за службу в умовах режимних обмежень установлюється визначається як відсоткове співвідношення до посадового окладу.

Матеріалами справи підтверджено, що надбавка за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 була виплачена позивача на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17, яким визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в частині невидання наказу про встановлення ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень на підставі розпорядження УСБУ в Житомирській області від 29 травня 2015 року № 57 д про допуск до державної таємниці (за формою 3) в розмірі 10% посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з 29 травня 2015 року, а також зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області встановити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень на підставі розпорядження УСБУ в Житомирській області від 29 травня 2015 року № 57 д про допуск до державної таємниці (за формою 3) в розмірі 10% посадового окладу за посадою начальника штабу Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з 29 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року (момент звільнення з органів внутрішніх справ).

Таким чином, вказанам рішення суду фактично встановлено наявність протиправної бездіяльності Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області щодо невиплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень та відповідно й підтверджено його право на отримання такої надбавки в спірний період з 29 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року та в розмірі 10 % від його посадового окладу.

У зазначений період (з 29 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року) розмір посадового окладу ОСОБА_1 становив 1000,00 гривень, а тому, суд вважає, що здійснюючи ОСОБА_1 нарахування надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015, виходячи із вказаного розміру посадового окладу, відповідач діяв правомірно.

Щодо доводів позивача про необхідність застосування в спірних правовідносинах підпункту 8 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", суд зазначає, що вказані доводи ґрунтуються на хибному тлумаченні позивачем вказаної правової норми.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках:

а) надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки;

в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час;

г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я;

д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу;

е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини;

є) виплати вихідної допомоги;

ж) службових відряджень (крім службових відряджень державних службовців);

з) вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду;

и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів;

і) звільнення працівників-донорів від роботи;

ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків;

й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої

потреби на іншу нижчеоплачувану роботу;

л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Таким чином, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 Порядок обчислення середньої заробітної плати, регулює відносин саме з приводу нарахування середньої заробітної плати у випадках передбачених в пункті 1 вказаного Порядку№100.

Згідно з абзацами 1 та 3 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом 8 пункту 2 Порядку №100 (в редакції, що діяла до 12.12.2020) було передбачено, що у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Однак, суд наголошує, що вказана правова норма регулює саме порядок обчислення середньої заробітної плати, тоді як на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17 ОСОБА_1 була виплачена надбавка за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 10 % від його посадового окладу, а не середня заробітна плата.

З огляду на що, положення абзацу 8 пункту 2 Порядку №100 (в редакції, що діяла до 12.12.2020), не підлягають застосуванню до спірних правовідносин щодо визначення розміру належної ОСОБА_1 за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень.

На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частини є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку з ним повного розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 у справі №823/2249/18.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме: у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Та підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У даному ж випадку Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області не провела з позивачем повного розрахунку при звільненні та не виплатила ОСОБА_1 4427,80 гривень, з них: надбавка за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 406,35 гривень, премія в розмірі 787,45 гривень та одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 3234,00 гривень.

Вказані грошові кошти в розмірі 4427,80 гривень були нараховані ОСОБА_1 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 №296/6615/17.

Із зазначеної суми 4427,80 гривень утримано 1,5 % військового збору (4427,80 грн. х 1,5 % = 66,41 гривень), а тому до виплати позивачу належало 4361,39 гривень.

Наявною у матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача, відкритого в АТ «Ощадбанк", підтверджується, що нараховані на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 №296/6615/17 грошові кошти були виплачені ОСОБА_1 09 червня 2020 року (а.с.21).

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 29 вересня 2015 року (в день звільнення з військової служби), а 09 червня 2020 року.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 вказані кошти (надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 406,35 гривень, премію в розмірі 787,45 гривень та одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 3234,00 гривень) у повному обсязі у день звільнення 29 вересня 2015 року, проте виконав свій обов`язок лише 09 червня 2020 року.

Враховуючи, що позивачу не виплачені належні йому кошти в розмірі 4361,39 гривень у день звільнення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними та підлягають задоволенню.

Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із такого.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області надала до суду довідку від 29.09.2020 №697лк/29, з якої вбачається, що розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 , визначеного за два місяці, які передували місяцю його звільнення з органів внутрішніх справ (липень та серпень 2015 року) становить 235,89 гривень (а.с.48).

При цьому, тривалість затримки з позивачем повного розрахунку становить 1714 календарних днів (з 30.09.2015 по 09.06.2020).

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 404315,46 гривень (1714 календарних днів х 235,89 грн. = 404315,46 грн).

Водночас, суд вважає, що у порівнянні із виплаченими із затримкою надбавкою за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015, премією та одноразовою грошовою допомогою при звільненні в загальному розмірі 4361,39 гривень, суму середнього заробітку в розмірі 404315,46 гривень не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму заборгованості.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019.

Істотність частки своєчасно невиплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 1,1 % (4361,39 гривень (сума виплачених надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, премії та одноразової грошової допомоги при звільненні) : 404315,46 гривень (сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати) = 0,011 (1,1 %)).

Таким чином, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, суд дійшов висновку, що стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки з розрахунку при звільненні в розмірі 4447,47 гривень (235,89 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 1714 календарних днів (кількість днів затримки розрахунку) х 1,1 % (істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком) = 4447,47 грн.)

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з ним повного розрахунку при звільненні в розмірі 4447,47 гривень.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, в частині позовних вимог щодо виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати", суд зазначає наступне.

Виплата компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати регулюється нормами Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон України №2050-ІІІ), а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону України № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст.2 Закону України №2050-ІІІ).

Виходячи із зазначеного, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Відповідно до пункту 1 Порядку №159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Детальний перелік грошових доходів, що підлягають компенсації наведено у пункті 3 Порядку №159, яким встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані та які не мають разового характеру.

З огляду на що, норми Закону України №2050-ІІІ та Порядку №159 щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати не поширюються на виплачену позивачу на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 3234,00 гривень, оскільки така допомога має разовий характер.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 24 жовтня 2011 року № 6-38цс-11, від 18 листопада 2014 року № 21-518а14, від 11 липня 2017 року № 21-2003а16.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статтей 1-3 Закону України №2050-ІІІ та окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (№523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа №521/940/17).

Як вже було зазначено раніше, виплата ОСОБА_1 нарахованих на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 406,35 гривень та премії за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 787,45 гривень, відбулася 09 червня 2020 року.

Відповідно до вимог статті 3 3акону України №2050-III, пунктів 1, 2, 4 Порядку №159 компенсація за несвоєчасну виплату середньої заробітної плати пов`язана з реальною виплатою чи нарахуванням середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Раніше таких виплат право на неї (компенсацію) не виникає.

Зі змісту статті 1 Закону України №2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до пункту 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 19 грудня 2011 року (справа №6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16).

Таким чином, період за який підлягає нарахуванню та виплаті компенсація втрати частини доходів становить: з 29.09.2015 (з моменту звільнення) по 09.06.2020 по момент фактичної виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 406,35 гривень та премії за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 787,45 гривень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 та премії за період з 29.05.2015 по 29.09.2015, нарахованих на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17, відповідно до Закону України №2050-ІІІ та Постанови КМУ №159 підлягають задоволенню за період з 29.09.2015 по 09.06.2020.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо стягнення з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 15000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Аналіз наведеної норми законодавства вказує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019.

Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення та докази, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідача йому заподіяно моральну шкоду. Позивач не надав до суду належних пояснень та будь-яких доказів того, в чому полягає така шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально-підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (вул. Старий Бульвар, 5/37, м. Житомир, 10008; ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з ним повного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 4447,47 гривень (чотири тисячі чотириста сорок сім гривень сорок сім копійок) за затримку з ним в період з 30.09.2015 по 09.06.2020 повного розрахунку при звільненні.

Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області щодо не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 та премії за період з 29.05.2015 по 29.09.2015, нарахованих на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за період з 29.09.2015 по 09.06.2020, у зв`язку з порушенням строків виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 406,35 грн. та премії за період з 29.05.2015 по 29.09.2015 в розмірі 787,45 грн., нарахованих на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №296/6615/17.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович