Справа № 200/5396/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року справа №200/5396/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Компанієць І.Д.,

суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.,

представника позивача Братченка О.В.,

представника відповідача Помалюк І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року в справі №200/5396/20-а (головуючий І інстанції Давиденко Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому (а.с.53-57) просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.11.2017 року № 5518-46, від 03.11.2017 року № 5519-46, від 03.11.2017 року № 5516-46, від 03.11.2017 № 5517-46, від 03.11.2017 року № 5520-46, від 19.03.2018 року № 0039212/4610-0581, від 19.03.2018 року № 0039213/4610-0581,

від 19.03.2018 року № 0039210/4610-0581, від 19.03.2018 року № 0039211/4610-0581, від 19.03.2018 року № 0039214/4610/0582, від 18.02.2019 року № 0-0581, від 18.02.2019 року № 0-0581, від 01.03.2019 року № 0-0581, від 01.03.2019 року № 0-0581, від 01.03.2019 року № 0-0581, від 01.03.2019 року № 0-0581, якими визначено суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначила, що податкові повідомлення - рішення прийняті відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.

Підставою складання податкових повідомлень-рішень є рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-37, яким визначений порядок оподаткування нерухомого майна.

Однак, рішення ради прийнято з порушенням вимог законодавства, оскільки зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Тому зміна ставки податку на нерухоме майно повинна була діяти за шість місяців до початку нового бюджетного періоду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Донецькій області:

- від 03.11.2017 року № 5519-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1801 грн. 65 коп.;

- від 03.11.2017 року № 5518-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 4826 грн. 40 коп.;

- від 03.11.2017 року № 5517-46 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 201 грн. 74 коп.;

- від 03.11.2017 року № 5516-46 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 282 грн. 25 коп.;

- від 03.11.2017 року № 5520-46 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 163 грн. 72 коп.;

-від 19.03.2018 року № 0039212/4610-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 6107 грн. 84 коп.;

-від 19.03.2018 року № 0039210/4610-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 327 грн. 73 коп.;

-від 19.03.2018 року № 0039211/4610-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 234 грн. 24 коп.;

-від 19.03.2018 року № 0039214/4610-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 190 грн. 09 коп.;

-від 19.03.2018 року № 0039214/4610-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 2280 грн.;

-від 18.02.2019 року № 0-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 7106 грн. 09 коп.;

-від 18.02.2019 року № 0-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 2652 грн. 64 коп.;

-від 01.03.2019 року № 0-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 381 грн. 28 коп.;

-від 01.03.2019 року № 0-0581 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 272 грн. 52 коп.;

-від 01.03.2019 року № 0-0581 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 221 грн. 16 коп.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції не врахував порушення позивачем вимог п.11 ч.5 ст.160 КАС України, оскільки позивач вже зверталася з аналогічним позовом до суду по справі №200/9535/19-а, за яким судове рішення набрало законної сили 17.03.2020 року. Цим рішенням було визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області №0-0581 від 01.03.2019 року в частині не нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, за період вересень-грудень 2018 року на суму 90,84 грн. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засідання представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-34 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 року № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року № 6/15-1496; від 24.12.2013 року № 6/33-4003» затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції.

Пунктом 6.2 Додатку 1 Положення встановлено, що ставка податку для фізичних і юридичних осіб встановлюється: для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1,0 відсотка - розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року, (з подальшими змінами до рішення міської ради для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року (а.с.60-70).

07.04.2020 року представником позивача направлений запит до виконкому Маріупольської міської ради про надання інформації, в якому офіційному виданні та друкованому засобі інформації опубліковано рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-34 та Маріупольської міської ради від 23.12.2016 року № 7/14-1054 (а.с.22).

Листом Маріупольської міської ради від 13.04.2020 року повідомлено, що інформація про проект рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-37 опублікована в газеті «Приазовський робочий» від 16.01.2016 року № 6 (а.с.23).

03.11.2017 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 5519-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1801 грн. 65 коп. (а.с.7).

03.11.2017 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 5518-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 4826 грн. 40 коп. (а.с.8).

03.11.2017 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 5517-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 201 грн. 74 коп. (а.с.9).

03.11.2017 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 5516-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 282 грн. 25 коп. (а.с.10).

03.11.2017 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 5520-46 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 163 грн. 72 коп. (а.с.11).

19.03.2018 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0039212/4610-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 6107 грн. 84 коп. (а.с.12).

19.03.2018 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0039210/4610-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 327 грн. 73 коп. (а.с.13).

19.03.2018 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0039211/4610-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 234 грн. 24 коп. (а.с.14).

19.03.2018 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0039214/4610-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 190 грн. 09 коп. (а.с.15).

19.03.2018 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0039213/4610-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 2280 грн. (а.с.16).

18.02.2019 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 7106 грн. 09 коп. (а.с.17).

18.02.2019 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 2652 грн. 64 коп. (а.с.18).

01.03.2019 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 381 грн. 28 коп. (а.с.19).

01.03.2019 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 272 грн. 52 коп. (а.с.20).

01.03.2019 року ГУ ДФС у Донецькій області винесене податкове повідомлення - рішення № 0-0581 про визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 221 грн. 16 коп. (а.с.21).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2019 року у справі №200/9535/19-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020 року, визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 1 березня 2019 року № 0-0581 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, за період вересень-грудень 2018 року на суму 90 грн. 84 коп. в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а.с.36-50)

Підставою для задоволення позову визначено, що у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому виникло право власності.

Також доводами ОСОБА_1 щодо скасування спірних податкових повідомлень-рішень у справі №200/9535/19-а було визначено, що податковим органом не надано доказів доведення до відома позивача рішення Маріупольської міської ради про встановлення ставок податку.

Суд першої та апеляційної інстанції, відмовляючи задоволенні позовних вимог по справі №200/9535/19-а, зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази визнання протиправним та нечинним рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016р. №7/4-37 Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 №6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 №6/3-164; від 27.12.2011 №6/15-1496; від 24.12.2013 №6/33-4003». Оскільки встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, суди вважали, що при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень відповідач правомірно застосував чинне рішення органу місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що офіційна публікація рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4- 37 в друкованих засобах масової інформації зроблена не була, тому податкові повідомлення-рішення, які оскаржуються, прийняті відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції Українив органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким статтю 266 Податкового кодексу України щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, викладено в новій редакції.

У відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються в залежності від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об`єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до цього підпункту.

Відповідно до статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно зі статтею 10 Кодексу до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок, а до місцевих зборів: збір за місця для паркування транспортних засобів і туристичний збір.

Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Підпунктом 12.1.2 пункту 12.1. статті 12 Податкового кодексу України визначено, що Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Як передбачено пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень підпункту 12.3.3. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Згідно з підпунктом 12.3.4. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Пункт 12.5. статті 12 Податкового кодексу України встановлює, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Як свідчать матеріали справи рішенням Рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-34 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 року № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі і визнання такими, що втратили чинність рішень міської ради від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року № 6/15-1496; від 24.12.2013 року № 6/33-4003» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, пунктом 6.2 Додатку 1 якого встановлено ставки податку для фізичних і юридичних осіб, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року.

Вказаним рішенням було вирішено питання встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в частині ставки і пільги.

В подальшому, згідно з пунктом 7 «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ (далі - Закон №909-VІІІ), який набув чинності з 01 січня 2016 року, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2016 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Пунктом 4 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20 грудня 2016 року № 1791-VIII (далі Закон №1791-VIII) внесені зміни до Податкового кодексу України, зокрема, у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 слова "три відсотки" замінити цифрами та словом "1,5 відсотка".

Крім того, пунктом 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону №1791-VIII встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Між тим, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у складі палати за результатами розгляду справи №825/1496/17 (№К/9901/1259/17) ухвалив постанову від 15.05.2019, в якій викладено правові висновки про те, що застосовуючи при прийнятті актів індивідуальної дії чинне рішення органу місцевого самоврядування (з урахуванням змін), яке в свою чергу прийняте на виконання положень Закону України від 24.12.2015 №909-VІІІ, норми якого були чинними, не визнані неконституційними, та які рекомендували з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, податковий орган є таким, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід звернути увагу на те, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, контролюючий орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Оскільки місцевою радою прийнято рішення на виконання норм Закону №909-VІІІ (оскарження яких на предмет правомірності, законності не здійснене), без участі контролюючого органу в процесі внесення змін до об`єкту оподаткування, враховуючи чинність нормативно - правових актів на час прийняття податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

В межах спірних правовідносин прийняте Маріупольською міською радою рішення від 28 січня 2016 року є нормативно-правовим актом, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу. Дане рішення не скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого є обов`язковим як для позивача, так і для відповідача у справі.

Позивачем в якості підстави для задоволення позовних вимог у позов доводиться порушення податковим органом положень підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України - принципу стабільності податкового законодавства. Однак цей принцип скерований (орієнтований на) органам законодавчої влади, а у випадку передбаченому пунктом 4.4 статті 4 Кодексу - органам місцевого самоврядування, з метою дотримання певного порядку внесення змін до будь-яких елементів податків.

Згідно з загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч пункту 4.1.9 Податкового кодексу України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Норма підпункту 4.1.9 Кодексу встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) слід зазначити, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Пунктом 21 рішення ЄСПЛ у справі Федоренка проти України від 30 червня 2006 року зазначено, що, відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може виступати у формі не тільки майна, а й "виправданих очікувань" від ефективного використання права власності. У рішенні ЄСПЛ у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства від 24 червня 2003 року майном, у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції (встановлює право особи на мирне володіння своїм майном), вважається, зокрема, "законне і обґрунтоване очікування набути майно або майнове право"

Таким чином, наявність згаданої вище норми Податкового кодексу України породжує у платників податків обґрунтовані "законні очікування" щодо майна (податку), який підлягає (або не підлягає) сплаті в наступному податковому періоді, за умови збереження або відчуження власного майна. Виходячи з цього, хоча й платник податків не має права на позов про скасування законодавчих змін, однак може скористатись можливістю захистити на його думку порушене право та інтереси з огляду на доведеність чи реальність такого порушення в іншій спосіб, зокрема, пред`явленням позову про відшкодування шкоди.

У даному ж випадку, суд зазначає, що позивач не скористався правом звернення до суду з позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яким в тому числі керувався відповідач приймаючи податкові повідомлення-рішення.

ЄСПЛ у справі 41/74 Yvonne Van Duyn vs Home Office зазначає, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи можуть покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть коли вони закріплені в нормативному акті, який взагалі не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, котрий полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для уникнення відповідальності. Якщо держава затвердила певну правову концепцію, якою в описаному випадку є стабільність податкового законодавства, то вона чинить протиправно, коли відступає від заявленої поведінки або політики, оскільки погодження такої політики (поведінки) дало підстави для виникнення обґрунтованих очікувань в осіб щодо її дотримання державою чи органом публічної влади.

Отже хоча держава, володіючи податковим суверенітетом, має право встановлювати норми, змінювати і скасовувати раніше встановлені нею норми поведінки, проте у неї відсутні гарантії чи імунітет від вимог щодо відшкодування шкоди (якщо заподіяння таких буде доведене) платникам податків, які виникли у зв`язку з порушенням їхніх законних очікувань через такі дії чи рішення органів державної влади.

За вказаних обставин у даній справі можливо й порушено вказаний принцип, однак це само по собі не може бути підставою для визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень (контролюючого органу) та для скасування податкових повідомлень-рішень, при винесенні яких відповідачем дотримано приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи даний спір слід зазначити й про принцип диспозитивності, встановлений частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства, який полягає у тому, що суд повинен вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).

Отже, суд зв`язаний предметом і розміром заявлених вимог, а враховуючи те, що позивач позовом ставить під сумнів правомірність податкових повідомлень-рішень з огляду на порушення принципу стабільності, при цьому не ставить питання про скасування нормативно-правового акту, а також не визначає належний суб`єктивний склад відповідачів, суд позбавлений можливості відновити порушене право позивача (якщо це буде доведено) в межах цієї конкретної справи.

Є неприйнятним доводи позивача, а висновки суду першої інстанції є помилковими щодо того, що підстава позову за цією справою є відмінною від підстави позову у справі №200/9535/19-а з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи підставою позовної заяви у цій справі є невиконання Маріупольською міською радою при прийняті рішення від 28.01.2016 року вимог законодавства щодо обов`язкового оприлюднення рішення.

Між тим, текст рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2019 року та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020 року у справі №200/9535/19-а, свідчать, що судами першої та апеляційної інстанції надавалася оцінка доводам позивача, що матеріали справи не містять доказів оприлюднення рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016р. №7/4-37 та що нормативно-правові акти, які не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

При цьому суди в цій частині дійшли висновку, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання. Правомірність рішення органу місцевого самоврядування не є предметом оскарження в цій справі, а тому не має перевірятися в межах цієї справи, а в матеріалах справи відсутні докази визнання протиправним та нечинним рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016р. №7/4-37.

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутись до суду.

Однак, позивачем, крім порушення порядку оприлюднення рішення Маріупольської міської ради, в якості підстави також зазначено про порушення податковим органом принципу стабільності податкового законодавства, яка не була предметом розгляду у справі №200/9535/19-а.

Таким чином, відсутні підстави для закриття провадження у цій справі за вимогами п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як визначено частинами другою та третьою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.1, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, відповідно до ч.2 ст.308 КАС України суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Як визначено пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Оскільки сума оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в сукупності не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до справ незначної складності, отже судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 139, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року в справі №200/5396/20-а - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року в справі №200/5396/20-а - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 01 лютого 2021 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко