Справа № 614/1033/15-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Гуляєва Г.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 р. Справа № 614/1033/15-а
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на рішення Борівського районного суду Харківської області від 27.10.2020, вул. Мира, 11, смт. Борова, Харківська область 63801, повний текст складено 28.10.20 по справі № 614/1033/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітет Ізюмської міської ради Харківської області , Ізюмського міського голови

про визнання неправомірними дій,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Борівського районного суду Харківської області від 11 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року, ОСОБА_2 про визнання протиправними дій Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, Ізюмського міського голови задоволено частково: визнано протиправними дії Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області щодо ненарахування та невиплати індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської області від 18 грудня 2012 року; стягнуто з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 індексацію середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської області від 18 грудня 2012 року в сумі 46579,12 грн; стягнуто з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської області від 18 грудня 2012 року в сумі 144517,83 грн; зобов`язано Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області в особі його керівника ОСОБА_3 у термін до 01 лютого 2016 року подати звіт про виконання прийнятого рішення. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

01 квітня 2016 р. до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради надійшло повідомлення про безспірне списання коштів з рахунку боржника, яким повідомлено, що Ізюмським управлінням Державної казначейської служби України Харківської обл. на виконання виконавчого листа від 24.03.2016 №614/1033/15-а, виданого Борівським районним судом Харківської обл. проведено примусове списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 , КФК 010116, КЕКВ 2111 в сумі 191096,95 грн.(мем. ордер №3 від 30.03.2016).

Постановою Верховного Суду від 20.03.2020 касаційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року в справі №614/1033/15-а скасовано. Адміністративну справу №614/1033/15-а направлено на новий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020 апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області задоволено. Постанову Борівського районного суду Харківської області від 11.01.2016 року по справі № 614/1033/15-а скасовано. Прийнято постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дій, що вчинені суб`єктом владних повноважень - Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області на виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 18 грудня 2012 року по справі № 2005/1595/12 неправомірними та порушенням прав позивча, підтверджених цією постановою - відмовлено.

В подальшому, Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області подано до суду першої інстанції заяву, в якій відповідач просив здійснити поворот виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 11.01.2016 по справі 614/1033/15-а за заявою ОСОБА_1 та стягнути з позивача безпідставно стягнену суму в розмірі 191096,95 грн.

Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 27.10.2020 в задоволенні заяви Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про поворот виконання рішення відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою заяву про поворот виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 11.01.2016 по справі 614/1033/15-а задовольнити.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення та перенесення розгляду справи на іншу дату. Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки явка сторін не визнавалась обов`язковою, а суд не бачить перешкод для розгляду справи. Крім того, заявник жодним чином не обґрунтовує та не надає доказів підтверджуючих неможливість іншого представника відповідача взяти участь у судовому засіданні .

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слуханню справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що підстави для задоволення заяви Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області про поворот виконання рішення суду відсутні, оскільки скасоване рішення не ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 380 КАС України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою наведеної вище статті КАС України, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи за результатами перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 зазначено, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Таким чином, з наведених правових норм вбачається, що за допомогою інституту повороту виконання судового рішення, яке було скасоване або змінене, зокрема, у такий спосіб, що стягувач повинен повернути боржнику те, що він отримав за таким судовим рішенням.

Разом з цим, ст. 381 КАС України встановлені особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ, за якою поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Аналогічні правові норми викладені у ч. 1 ст. 239 КЗпП України, зокрема, у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що у справах про присудження виплати заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише за умови, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), висловив правову позицію, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішенні від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах «суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Отже, виходячи із змісту статей 380-381 КАС України, статті 239 КЗпП України, позиції Європейського суду з прав людини та принципу Верховенства права, враховуючи ту обставину, що скасування рішення не було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про поворот виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставним є посилання відповідача про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є виплатою заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби є необґрунтованими, з огляду на таке.

Частиною першою ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган та виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чим має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст.94 Кодексу і ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин від платність праці, який дістав відображення у п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 р., ратифікованої ЗУ від 14 вересня 2006 р. «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримання власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення ст.236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.233 КЗпП України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 по справі №552/3404/17.

Відповідно до п.п.2.2.7, 2.2.8 п.2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004, до фонду додаткової заробітної плати відносять суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників; суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно ч.2 ст.2 ЗУ «Про оплату праці», у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Верховний Суд України в постанові Пленуму від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» висловив правову позицію, згідно з якою за наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації і компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв?язку з несвоєчасним виконання рішення.

При цьому, інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області - залишити без задоволення.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 27.10.2020 по справі № 614/1033/15-а залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає .

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов