Справа № 520/4483/2020
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 р. Справа № 520/4483/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бершова Г.Є.,

суддів: Катунова В.В., Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 по справі № 520/4483/2020 (головуючий 1 інстанції Полях Н.А.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправними дії Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення виплати ОСОБА_1 у день звільнення всіх належних грошових сум;

- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 06.02.2019 р. по 13.03.2020 р.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачем були несвоєчасно здійснені виплати позивачу. При звільненні позивачеві не була виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Ця компенсація відповідачем була сплачена лише 23.01.2020 р. Окрім того, позивачеві при звільненні відповідач також не сплатив індексацію грошового забезпечення. Виплата індексації грошового забезпечення була здійснена відповідачем лише 13.03.2020 р. Вважаючи дії відповідача протиправними, та спираючись на вищевикладене позивач просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 по справі № 520/4483/2020 позов задоволено.

Визнано протиправними дії Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення виплати ОСОБА_1 у день звільнення всіх належних грошових сум.

Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 06.02.2019 р. по 13.03.2020 р.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що приписи ст. 116 та 117 Кодексу законів про працю України на правовідносини між військовими частинами та військовослужбовцями не поширюються. До правових відносин між позивачем та відповідачем має застосовуватися спеціальне законодавство. На підставі викладеного просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Позивачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу із наказу начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №55-ОС від 04.02.2019 року підполковника ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 3).

Оскільки відповідачем не була нарахована індексація позивачу та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то ОСОБА_1 звернувся із позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року по справі №520/12440/19 в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження-відмовлено. Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (пров. Інженерний, буд. 7, м. Харків, 61166, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 лютого 2019 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 лютого 2019 року.

Листом №11/1128/м-7 від 14.02.2020 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повідомило позивача про нарахування компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за рішенням суду №520/12440/19 (а.с. 5).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі №520/13490/19 позов - задоволено частково. Був здійснений вихід за межі позову. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ; місцезнаходження - АДРЕСА_2 ) з приводу невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) індексації грошового забезпечення за період 01.07.2015 р. - 22.12.2015р. та 20.12.2016 р. - 28.02.2018 р.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ; місцезнаходження - АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення за період 01.07.2015 р. - 22.12.2015р. та 20.12.2016р. - 28.02.2018 р.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_4 , 11 прикордонний загін; ідентифікаційний код - НОМЕР_5 ; місцезнаходження - АДРЕСА_3 ) з приводу невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) індексації грошового забезпечення за період 23.12.2015 р. - 19.12.2016 р.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_4 , 11 прикордонний загін; ідентифікаційний код - НОМЕР_5 ; місцезнаходження - АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення за період 23.12.2015р.-19.12.2016р. Позов у решті вимогзалишено без задоволення.

Листом №11/1996/м-51 від 16.03.2020 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повідомило позивача, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі № 520/13490/19 нарахована індексація грошового забезпечення на період 01.07.2015р. 28.02.2018 р. у сумі 11309,53 грн. із розрахунку: індексація 11139,89 грн., військовий збір 1,5% 169,64 грн., виплата якої здійснена 13.03.2020 року на вказані реквізити (а.с. 4).

Як вбачається із виписки по картковому рахунку та довідки № 118.290-24-15 від 01.04.2020 року ОСОБА_1 отримав кошти у розмірі 11139,89 грн. 13.03.2020 року.

Вважаючи, що остаточний розрахунок відповідач з позивачем здійснив не при звільненні, а лише 13.03.2020 року, чим порушив права ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку,що належні суми грошового забезпечення, компенсацій, позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25 березня 1992 року №2232-XII, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони від 07.06.2018 № 260.

Суд зазначає, що відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті116та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Таким чином, доводи апелянта щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі 2340/4192/18, та від 26.02.2020 № 821/1083/17.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17, та від 29.04.2020 у справі 821/569/17.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі №520/13490/19, від 21.12.2019 р. по справі №520/12440/19, просить стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати за період з 06.02.2019р. по 13.03.2020р. Оскільки, належні суми грошового забезпечення, компенсацій, позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не взято до уваги пропуск місячного строку звернення до суду, оскільки позивач звернувся до суду 02 квітня 2020 року, а звільнений був 06.02.2019 року колегія суддів зазначає наступне.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що "в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи те, що остаточний розрахунок відповідач з позивачем здійснив не при звільненні, а лише 13.03.2020 року, а позовна заява була подана 02.04.2020 відповідно до відмітки на поштовому конверті яким було направлено позовну заяву в суд першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 по справі № 520/4483/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Г.Є. Бершов
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко