Справа № 140/1904/19
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року ЛуцькСправа № 140/1904/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Рожищенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області (надалі - Рожищенське об`єднане управління ПФУ Волинської області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії з врахуванням кратності трудового стажу в районах, що прирівняні до районів Крайньої Півночі, у період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року; зобов`язання здійснити перерахунок пенсії з моменту її призначення (з 05 травня 2015 року), зарахувавши в пільговому обчисленні один рік роботи за один рік шість місяців період роботи з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року як трудовий стаж, вироблений в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також зарахувавши до складових заробітку для обчислення пенсії суми районного коефіцієнту та північної надбавки з одночасним зняттям обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6 з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року, з подальшим нарахуванням та виплатою перерахованої пенсії (а.с.3-11, 64-66).

В обґрунтування позову позивач вказав, що з 05 травня 2015 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду як одержувач пенсії за вислугу років, призначеної згідно із Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) та пункту «а» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII).

Як зазначив позивач, 24 квітня 2019 року він звернувся до Рожищенського об`єднаного управління ПФУ Волинської області із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням кратності обчислення стажу роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року, оскільки, як йому стало відомо, при призначенні пенсії орган Пенсійного фонду не врахував норми пункту 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі»», яким обумовлено зараховувати працівникам кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них районах після 01 березня 1960 року за один рік і шість місяців при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності. Після 01 січня 1991 року питання врахування періодів роботи в районах Крайньої Півночі (колишнього СРСР, а потім Російської Федерації) врегульовано міжнародними угодами, підписаними Україною та Російською Федерацією.

Позивач зауважив, що відповідно до Закону Російської Федерації від 20 листопада 1992 року №340-1 «Про державні пенсії в Російській Федерації» (був чинний з 01 січня 1992 року по 31 грудня 2001 року) всі періоди роботи в районах Крайньої Півночі зараховуються у трудовий стаж в полуторному розмірі, а частиною четвертою статті 1 Закону №1788-XII обумовлено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

З посиланням на частину другу статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, абзаци другий, третій статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російського Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року та частину другу статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, позивач вважає, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пільговий стаж, набутий на території однієї з двох держав, визнається іншою державою, а отже і його стаж має бути обчислений за законодавством держави, на території якої відбувалася його трудова діяльність, у цьому випадку на пільгових умовах.

Проте листом від 06 травня 2019 року №К-01 відповідач повідомив про відмову у здійсненні перерахунку пенсії. Із такою відмовою позивач не погоджується.

Також позивач зауважив на безпідставності відмови відповідача у перерахунку пенсії з мотивів відсутності письмового трудового договору, адже основним і достатнім документом є трудова книжка, у якій наявні відповідні записи та які також підтверджені архівними довідками.

Крім того, позивач вказав, що при ознайомленні з матеріалами пенсійної справи 05 червня 2019 року йому стало відомо, що при розрахунку пенсії, призначеної з 05 травня 2015 року, відповідачем не враховано суми районного коефіцієнта 1,7 та північної надбавки 1,5 у складі заробітної плати за період роботи в районах Крайньої Півночі та безпідставно встановлено обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6. З цього приводу ОСОБА_1 зазначив, що право на отримання ним пенсії у більшому розмірі гарантоване Угодою про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. За нормами статті 66 Закону №1788-XII до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати, на які нараховуються страхові внески. А оскільки страхові внески сплачувалися до Пенсійного фонду з усієї (повної) заробітної плати у період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року, то нарахування пенсії з обмеженого заробітку та у межах суми, що не перевищує 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання заробітку, суперечить підпункту «д» пункту 15 Інструкції про порядок утримання страхових внесків і використання коштів соціального страхування, затвердженої постановою Президії ВЦРПС від 29 лютого 1960 року, нормам Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 03 серпня 1972 року №590, Закону СРСР від 15 травня 1990 року №1480-I «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР». Обмеження середньої заробітної плати застосовується лише з 13 липня 1998 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1064 «Про встановлення максимальної величини, фактичних витрат суб`єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів». Відповідач також безпідставно при нарахуванні пенсії не врахував заробітну плату за період з 05 грудня 1985 року по 01 квітня 1992 року.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними - порушено його право на отримання пенсії в розмірі, гарантовану чинним законодавством. З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву позов не визнав (а.с.70-73). В обґрунтування цієї позиції відповідач вказав, що 24 квітня 2019 року позивач звернувся до Рожищенського об`єднаного управління ПФУ Волинської області про зарахування в кратному розмірі періоду роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. У задоволенні перерахунку пенсії позивачу відмовлено, при цьому враховано, що з 01 січня 1992 року введено в дію Закон №1788-XII, яким не було визначено кратність зарахування стажу вказаної категорії працівників. Питання зарахування в кратному розмірі стажу роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, врегульоване Законом №1058-IV, пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» якого обумовлено, що період роботи до 01 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до них колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується до осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих у таких районах, що має підтверджуватися трудовою книжкою або письмовим трудовим договором, або довідкою, в яких зазначено період роботи та користування пільгами.

ОСОБА_1 під час звернення за призначенням пенсії надав трудову книжку, в якій зазначено період його роботи з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року у Локомотивному депо Северобайкальського відділення Байкало-Амурської залізниці м. Северобайкальськ. Період роботи з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року зараховано позивачу до загального трудового стажу в одинарному розмірі, оскільки ОСОБА_1 не надав підтверджуючих документів про користування у цей період пільгами, передбаченими нормативно-правовими актами. Тому у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 24 квітня 2019 року про зарахування в кратному розмірі періоду роботи з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року було відмовлено.

Відповідач наголосив, що у позовній заяві ОСОБА_1 заявив додаткові вимоги зобов`язального характеру, з якими не звертався у заяві від 24 квітня 2019 року, а саме про зарахування при перерахунку пенсії суми районного коефіцієнту та північної надбавки за період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року при визначенні розміру заробітної плати та зняття обмеження із заробітної плати за цей період коефіцієнтом 5,6. Відповідач пояснив, що порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлено статтею 40 Закону №1058-IV, згідно з якою для обчислення пенсії враховується заробітна плата за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. З урахуванням наведеного позивач безпідставно просить суд врахувати для обчислення пенсії весь період отриманої заробітної плати з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року.

Також відповідно до пункту 2 статті 41 вказаного Закону до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються: суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

ОСОБА_1 пенсія призначена під час дії Закону №1058-IV, тому норми цього Закону застосовано до нього правомірно.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем вимоги про здійснення перерахунку пенсії з дати призначення пенсії заявлені з пропуском строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України.

З наведених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю.

У відповіді на відзив позивач заперечив доводи відповідача (а.с.135-136). Зазначив, що відомості про його роботу та нараховану заробітну плату з урахуванням районного коефіцієнта та північної надбавки у період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року підтверджуються архівними довідками, що свідчить про користування пільгами, передбаченими для працівників в районах Крайньої Півночі. Наголосив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору, а тому наявність у трудовій книжці записів про прийняття і звільнення з посади є доказом перебування у трудових відносинах навіть за відсутності письмового договору. Крім того, у період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року обмежень максимальної величини заробітної плати не існувало, оскільки такі обмеження були встановлені лише з 13 липня 1998 року постановою Кабінету Міністрів України №1064, а тому нарахування пенсії із обмеженого заробітку у межах суми, що не перевищує 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання заробітку, є неправомірним.

Зауважив, що про порушення прав дізнався після отримання відмови від 06 травня 2019 року на його заяву від 24 квітня 2019 року та після ознайомлення 05 червня 2019 року із матеріалами пенсійної справи, а тому позовна заява подана у встановлений статтею 122 КАС України строк.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач підтримав доводи, наведені у відзиві (а.с.141-143). В основному його доводи щодо кратного зарахування стажу роботи Локомотивному депо Северобайкальського відділення Байкало-Амурської залізниці м. Северобайкальськ зводяться до того, що подані позивачем документи не містять інформації про користування пільгами, а тому цей період роботи ним правомірно зараховано до страхового стажу в календарному обчисленні. Також вважає, що позивач неправомірно ставить вимогу про врахування для обчислення пенсії заробітної плати за 136 місяців у період роботи з 05 грудня 1997 року по 12 травня 1997 року, тоді як згідно зі статтею 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії може враховуватися заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року провадження у цій справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі №489/5283/16-а (К/9901/15553/18). Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року провадження у справі було поновлено.

Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду в адміністративній справі №510/1286/16-а.

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року провадження у справі поновлено та замінено відповідача у справі на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (надалі - ГУ ПФУ у Волинській області).

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Із записів трудової книжки НОМЕР_1 , копія якої наявна у справі, слідує, що у період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року позивач ОСОБА_1 працював в складі комсомольського загону машиністом тепловозу (електровозу) Локомотивного депо Северобайкальського відділення Байкало-Амурської залізниці.

05 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с.81). Разом із заявою позивач надав, зокрема, трудову книжку, архівні довідки об`єднаного архіву станції Северобайкальськ Східно-Сибірської залізниці - філії ВАТ «Російські залізниці» від 04 березня 2015 року №НД-08-53/443, №НД-08-53/444, №НД-08-53/445, №НД-08-53/446, №НД-08-53/447, №НД-08-53/448 (а.с.32-42).

З 05 травня 2015 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 55 Закону №1788-XII, що підтверджується копією протоколу від 12 травня 2015 року №74 (а.с.18, 74-75). При призначенні пенсії загальний страховий стаж позивача становив 30 років 04 місяці 15 днів, а спеціальний стаж, що надавав право на такий вид пенсії (робітники локомотивних бригад) - 14 років 06 місяців 18 днів. Страховий стаж обчислено календарно (а.с.25).

24 квітня 2019 року позивач звернувся до Рожищенського об`єднаного управління ПФУ Волинської області із заявою про здійснення перерахунку призначеної пенсії з урахуванням пільгового обчислення стажу за період роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з грудня 1985 року по травень 1997 року згідно із записами трудової книжки та копіями документів, які знаходяться у пенсійній справі (а.с.12). За результатами розгляду цієї заяви Рожищенське об`єднане управління ПФУ Волинської області листом від 06 травня 2019 року №К-01 повідомило позивачу, що період роботи з 01 березня 1960 року до 01 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів, враховується при обчислені страхового стажу в одинарному розмірі згідно з пунктом 5 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пунктом 43 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до таких. Внесені Урядом Російської Федерації зміни після 01 січня 1991 року при обчисленні стажу роботи на Крайній Півночі для призначення пенсії на території України до уваги не приймаються. Тут же зазначено, що страховий стаж позивача становить 30 років 04 місяці 15 днів (коефіцієнт страхового стажу - 0,30333) та для визначення розміру пенсії враховано середньомісячний заробіток 12675,32 грн, який взято за період роботи з 01 квітня 1992 року по 31 березня 1997 року згідно з довідкою про заробітну плату Східно-Сибірської залізниці ВАТ «Російські залізниці» (станція Северобайкальськ), а також заробіток з 01 липня 2000 року по 08 липня 2009 року за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу із системи персоніфікованого обліку (індивідуальний коефіцієнт заробітку - 2,87791).

Позивач не погоджується з діями відповідача щодо незарахування в пільговому обчисленні - один рік роботи за один рік шість місяців - періоду роботи з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року як трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, про перерахунок якого він звертався в заяві від 24 квітня 2019 року. Також у позові ОСОБА_1 окремо порушує питання про неправомірні дії органу Пенсійного фонду щодо неврахування при розрахунку пенсії сум районного коефіцієнту та північної надбавки до заробітної плати за цей період, а також застосування коефіцієнта 5,6 до розміру заробітної плати з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року, що стало підставою для його звернення до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України гарантоване право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-ІV), який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-ІV обумовлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1; зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок №22-1), визначено вичерпний перелік документів, що мають бути подані особою, яка звертається за призначенням пенсії. Відповідно до підпункту 2 цього пункту до заяви про призначення пенсії за віком подаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

Пункт 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

При цьому підпункт 2 пункту 2.1 розділу ІІ Прядку №22-1 доповнює, що у якості документів про стаж, які передбачені вищезазначеним Порядком підтвердження наявного трудового стажу, за період роботи до 1 січня 1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що зарахування періоду роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, здійснюється за правилами, установленими законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року №1029 (в редакції постанови Ради Міністрів СРСР від 03 січня 1983 року №12).

Спору про те, що місцевість, де працював позивач, відносилась до районів Крайньої Півночі, між сторонами не існує. Крім того, в трудовій книжці проставлено штамп, що місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі.

Підпунктом «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року регламентовано, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 29 вересня 1967 року №1908-VII «Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» було скорочено до трьох років тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року.

Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» (далі - Постанова №148) передбачено, що працівникам, які користуються на цей час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу І Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів Союзу РСР з питань праці і заробітної плати і Президії Всесоюзної центральної ради профспілок від 16 грудня 1967 року №530/П-28 (далі - Інструкція №530/П-28), пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робітникам і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.

За змістом пункту 7 Інструкції №530/П-28 трудові договори на певний строк (три або два роки) укладаються у письмовій формі міністерствами, відомствами, центральними установами, а також підприємствами, установами та організаціями, які розташовані в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з працівниками, які прибули на роботу в ці місцевості з інших районів держави.

Системний аналіз наведених положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність таких обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою №148.

При цьому основним документом, що підтверджує факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівною довідкою.

Суд також враховує правові висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені Верховним Судом у постанові від 10 січня 2019 року у справі №352/1612/15а, від 17 травня 2019 року у справі №644/2182/17, від 31 липня 2019 року у справі №287/15/17-а, від 21 серпня 2019 року у справі №750/1717/16-а, від 14 листопада 2019 року у справі №265/6105/16-а, відповідно до яких для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, можуть бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи особи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх обов`язкова сукупність.

Записами трудової книжки НОМЕР_2 (а.с.43-45) підтверджується, що ОСОБА_1 з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року безперервно працював у Локомотивному депо Северобайкальського відділення Байкало-Амурської залізниці (м. Северобайкальськ) (записи 10-13). Крім того, вказаний період роботи підтверджується архівними довідками об`єднаного архіву станції Северобайкальськ Східно-Сибірської залізниці - філії ВАТ «Російські залізниці» від 04 березня 2015 року №НД-08-53/443, №НД-08-53/444, №НД-08-53/445, №НД-08-53/446, №НД-08-53/447, №НД-08-53/448 (а.с.32-42), у яких є посилання на первинні документи про зарахування ОСОБА_1 в штат депо з 05 грудня 1985 року дублером машиніста паровозу, його переведення машиністом паровозу, а потім - машиністом електровозу станції Северобайкальськ, присвоєння йому кваліфікації, звільнення з 12 травня 1985 року з посади. Архівні довідки містять відомості про заробітну плату ОСОБА_1 (з 05 грудня 1985 року по 31 грудня 1989 року, з 01 січня 1990 року по 31 грудня 1992 року, з 01 січня 1993 року по 31 грудня 1994 року, з 01 січня 1995 року по 31 грудня 1996 року, з 01 січня 1997 року по 12 травня 1997 року (з врахуванням районного коефіцієнту та північної надбавки). З історичної довідки від 04 березня 2015 року №НД-08-53/449 об`єднаного архіву станції Северобайкальськ відомо, що Северобайкальське локомотивне депо Северобайкальського відділення Байкало-Амурської залізниці, утворене в червні 1981 року, з 01 вересня 1996 року передане до складу Східно-Сибірської залізниці (а.с.31).

Таким чином, факт роботи позивача в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, підтверджується записами в трудовій книжці, які кореспондуються із записами архівних довідок, а виплата заробітної плати з урахуванням районного коефіцієнта та північної свідчить про користування пільгами, передбаченими для працівників в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї. Отже, наявні достатні та необхідні правові підстави для зарахування періоду роботи позивача з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року до трудового стажу у пільговому обчисленні - один рік за один рік і шість місяців.

Разом з тим, спірні правовідносини виникли у зв`язку з календарним обчисленням стажу за період роботи позивача в Локомотивному депо Северобайкальського відділення Байкало-Амурської залізниці м. Северобайкальськ і після 01 січня 1991 року.

Судом проаналізовано міжнародні угоди, на які позивач посилався у позові.

Відповідно до статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі (стаття 7 Угоди). Стаття 1 Угоди закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Відповідно частини другої статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території бувшого Союзу РСР за час до вступу в силу цієї Угоди.

Частиною другою статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом України від 11 липня 1995 року № 290/95-ВР, трудовий стаж, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Зазначені норми Угод зобов`язують визнавати трудовий стаж, набутий на території бувшого Союзу РСР та держав учасниць цієї Угоди. Суд зауважує, що трудовий стаж, набутий ОСОБА_1 у період з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року відповідачем не заперечується та зараховується йому для встановлення права на пенсію. Водночас, цією Угодою не встановлено порядок обчислення трудового стажу. Пенсія ОСОБА_1 не була призначена на території Російської Федерації, а тому відсутні підстави при призначенні пенсії в Україні керуватися нормами цієї держави щодо обчислення трудового стажу. Пенсійне забезпечення у такому випадку здійснюється відповідно до Законів України від 05 листопада 1991 року №1788-XII та від 09 липня 2003 року №1058-ІV.

Також відповідно до статті 3 Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року при призначенні пенсії відповідно до статті 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 1 січня 1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюються за нормами законодавства Російської Федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюються спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін. Відшкодування витрат у відповідності із пунктом 1 цієї статті здійснюється до виникнення права на пенсійне забезпечення згідно законодавства України (з врахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року).

Тобто, вказана Тимчасова угода надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 Угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.

Проте ні в зазначеній Тимчасовій угоді від 15 січня 1993 року, ні в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, не передбачено пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Не йдеться про пільгове обчислення такого стажу в Законі №1788-XII та в Законі №1058-ІV. Виходячи з наведеного, суд вважає, що підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивача після 1 січня 1991 року (до 12 травня 1997 року) в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, відсутні.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року у справі №348/2974/14-а.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність дій Рожищенського об`єднаного управління ПФУ щодо незарахування позивачу в пільговому обчисленні стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, у період з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року, з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік шість місяців (коефіцієнт 1,5). Водночас, зарахування трудового стажу календарно за період роботи позивача з 01 січня 1991 року (по 12 травня 1997 року) відповідає наведеним вище висновкам та узгоджується з положеннями пункту 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV.

Разом з тим, пункт 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV встановлюючи порядок зарахування стажу роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, не встановлює порядок обчислення розміру заробітної плати при розрахунку пенсії.

Порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлений статтею 40 Закону №1058-ІV. На час призначення пенсії ОСОБА_1 (05 травня 2015 року) частиною першою статті 40 цього Закону було визначено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

З матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , листа відповідача від 06 травня 2019 року №К-01 та пояснень Рожищенського об`єднаного управління ПФУ Волинської області від 07 серпня 2019 року №12428 встановлено, що для обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 взято розмір його середньомісячного заробітку за період з 01 квітня 1992 року по 31 березня 1997 року та з 01 липня 2000 року по 01 липня 2009 року. При цьому за період з 01 квітня 1992 року по 31 березня 1997 року взято розмір заробітної плати, зазначений у довідках Східно-Сибирської залізниці ВАТ «Російські залізниці» (станція Северобайкальськ) (а.с.32-39), але без урахування сум районного коефіцієнта та північної надбавки, крім того, при призначені пенсії застосовувалося обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6, про що також свідчать відомості з Інтегрованої комплексної інформаційної системи (ІКІС) Пенсійного фонду України (а.с.19-22, 148-149). Як слідує з пояснень відповідача (а.с.148-149), він не заперечує врахування районного коефіцієнта і північної надбавки до 01 січня 1992 року. Однак заробітна плата позивача за період роботи з 05 грудня 1985 року по 31 березня 1992 року та з 01 квітня 1997 року по 12 травня 1997 року для розрахунку розміру пенсії відповідачем не бралася. Відтак, немає необхідності проводити аналіз підстав для врахування чи неврахування районного коефіцієнта та північної надбавки у складі заробітної плати за цей період для обчислення розміру пенсії. Також суд зауважує, що вимога позивача про врахування для обчислення пенсії заробітної плати за 136 місяців у період роботи з 05 грудня 1985 року по 12 травня 1997 року не узгоджується із правилами, встановленими частиною першою статті 40 Закону №1058-ІV.

Абзацами четвертим, п`ятим частини першої статті 40 Закону №1058-ІV обумовлено, що для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини. Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Статтею 78 Закону Союзу РСР від 15 травня 1990 року №1480-І «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР» (далі - Закон №1480-І) було встановлено, що у заробіток для обчислення пенсій включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується в порядку, що визначається Радою Міністрів СРСР.

Згідно з частиною першою статті 96 Закону №1480-І особам, які проживають у районах, де до заробітної плати робітників і службовців встановлено районні коефіцієнти, при призначенні пенсій враховується фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта. У свою чергу, в частині третій статті 96 Закону №1480-І було передбачено, що при вибутті осіб, які проживають у районах, де до заробітної плати встановлено районні коефіцієнти, за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлено, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону.

Таким чином, районний коефіцієнт - показник відносного збільшення заробітної плати з метою компенсації додаткових витрат і підвищених витрат праці, пов`язаних з виконанням роботи і проживанням в регіонах з важкими кліматичними умовами. Такий коефіцієнт пов`язаний саме із проживанням та роботою особи на території, в тому числі, у районах Крайньої Півночі чи прирівняних до них районах.

Відповідно до статті 66 Закону України №1788-ХІІ, який введений в дію з 1 січня 1992 року, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Стаття 1 Угоди від 13 березня 1992 року про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. При цьому метою Угоди від 13 березня 1992 року є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди».

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав №01-1/2-07 від 26 березня 2008 року визначено, що норма частини третьої статті 6 Угоди від 13 березня 1992 роки встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

У свою чергу, ні Законом №1788-XII, ні Законом №1058-IV на час призначення пенсії позивачу не врегульовано питання включення до заробітної плати для обчислення пенсії північної надбавки та районного коефіцієнта. Крім того, наведеними Законами регулюються питання включення заробітку за період страхового стажу, що є відмінним від трудового. Спірний період роботи позивача не є страховим в розумінні Закону №1058-IV, оскільки набутий не на території України і внески сплачувалися не до системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування України, у зв`язку з чим правила щодо обчислення пенсії з урахуванням такого заробітку застосовуються з урахуванням двосторонньої міжнародної угоди, якою є Тимчасова Угода між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права висловлена Верховним Судом в постановах від 30 травня 2019 року у справі №348/2974/14-а, від 18 квітня 2019 року у справі №345/4615/16-а, від 28 лютого 2019 року у справі №345/4316/16-а, від 05 червня 2018 року у справі №348/1660/16-а.

Також суд враховує правові висновки Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №489/5283/16-а, які полягають у такому.

Згідно зі статтею 41 Закону №1058-ІV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються: 1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно із цим Законом були фактично обчислені та сплачені страхові внески до Пенсійного фонду в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески; 2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум; 3) суми заробітної плати (доходу), визначені виходячи із здійсненої застрахованою особою доплати, передбаченої частиною третьою статті 24 цього Закону.

Частиною третьою статті 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) до структури оплати праці відносить «інші заохочувальні та компенсаційні виплати». До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Визначення поняття «компенсаційні виплати» законодавство України не містить. Проте правильне встановлення дійсного змісту цього поняття є визначальним у цьому спорі, оскільки лише за наявності правових підстав віднести північну надбавку до компенсаційних витрат будуть і підстави включити цю надбавку до заробітку для обрахунку пенсії.

За відсутності легальної дефініції компенсацій у трудовому законодавстві слід звернутися до наукового визначення цього поняття через аналіз численних правових норм щодо компенсаційних витрат. Під компенсаційними виплатами розуміють виплати понад заробітну плату з метою відшкодування працівникам понесених матеріальних витрат, пов`язаних з виконанням трудових обов`язків. Тобто, компенсаційними є лише ті витрати, що спрямовані на відшкодування саме понесених матеріальних витрат, здійснених у зв`язку з виконанням трудових обов`язків.

Характерно, що особливе призначення компенсацій, як правило, виключає періодичність їх виплат. Невизначеність у строках одержання компенсації пояснюється необхідністю виплатити їх на відшкодування вже понесених матеріальних витрат працівника або коштом майбутніх, також неминучих матеріальних витрат (ці строки залежать від юридичних фактів, за наявності яких у працівника виникає право на одержання компенсаційних коштів).

Таким чином, характерною рисою компенсації є мета та зміст її виплати - відшкодування працівникові здійснених ним матеріальних витрат, того, що витрачено (має бути витрачено) в процесі виконання трудових обов`язків.

Вказане дає підстави для висновку, що північна надбавка за своєю правовою природою не може бути віднесена до компенсаційних витрат, оскільки вона не є відшкодуванням працівникові понесених ним матеріальних витрат, того, що витрачено (має бути витрачено) в процесі виконання трудових обов`язків. Натомість, північна надбавка виплачувалась регулярно, тобто їй притаманна періодичність, та у фіксованому розмірі незалежно від здійснення працівником матеріальних витрат. Тобто, її виплата не пов`язувалась з юридичним фактом понесення працівником матеріальних витрат.

Отже, північна надбавка не наділена ознаками, характерними для компенсаційних витрат, а тому не може бути віднесена до цієї категорії.

За змістом статті 2 Закону №108/95-ВР додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Поряд з цим, північна надбавка чинним законодавством України не передбачена, а тому зазначена надбавка не може вважатись додатковою заробітною платою.

Таким чином, аналіз норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства дозволяє стверджувати, що зазначеними вище нормами не передбачено право осіб на врахування до заробітку, з якого обчислюється пенсія, північної надбавки, яку отримували особи під час роботи в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до неї. Факт сплати роботодавцем позивача страхових внесків з вказаних сум виплаченої надбавки в цьому випадку жодного значення для вирішення спору не має.

З урахуванням наведеного, суд дійшов переконання, що дії відповідача щодо обчислення розміру пенсії із заробітної плати без урахуванням районних коефіцієнтів та надбавок за період роботи з 01 квітня 1992 року по 31 березня 1997 року відповідають вимогам законодавства.

Безпідставними є доводи позивача про протиправність застосування відповідачем при обчисленні пенсії обмеження заробітної плати.

Відповідно до наведеного вище пункту 2 частини першої статті 41 Закону №1058-IV обмеження сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», застосовується саме до заробітних плат, які отримані до встановлення такого обмеження (до 01 липня 1998 року), тобто у розглядуваному випадку до виплат, які отримував позивач з 01 квітня 1992 року по 31 березня 1997 року (як зазначалося вище, дохід позивача за період з 05 грудня 1985 року по 31 березня 1992 року та з 01 квітня 1997 року по 12 травня 1997 року при обчисленні розміру пенсії участі не брав).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно застосовано до спірних правовідносин пункт 2 частини першої статті 41 Закону №1058-IV стосовно врахування при обчисленні розміру пенсії доходів, отриманих за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися страхові внески, у розмірі, який не перевищує 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Такий самий підхід при вирішенні спору у подібних правовідносинах застосовано Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2020 року у справі №348/2381/16-а.

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі обставин та на підставі аналізу наведених норм законодавства, відповідно до повноважень, визначених частиною другою статті 245 КАС України, суд вважає, позов належить задовольнити частково шляхом прийняття рішення про визнання протиправними дій відповідача щодо незарахування позивачу в пільговому обчисленні стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, у період з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік шість місяців; зобов`язання відповідача зарахувати позивачу в пільговому обчисленні трудовий стаж роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік шість місяців, провести перерахунок і виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум) та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо строку, з якого слід здійснити перерахунок і виплату пенсії позивачеві та щодо доводів відповідача про пропуск строку звернення до суду із цим позовом, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав.

З матеріалів справи встановлено, що позивач дізнався про порядок нарахування йому пенсії із відповіді відповідача від 06 травня 2019 року №К-01. Відомостей про інформування позивача з цього приводу раніше вказаної дати відповідач не надав. До суду позивач звернувся 18 червня 2019 року, тобто у строк, встановлений частиною другою статті 122 КАС України. Отже, суд вважає безпідставним твердження відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку на звернення до суду із цим позовом.

Разом з тим, питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті (стаття 122 КАС України), слід розмежовувати від питання щодо застосування строку (періоду), за який проводиться перерахунок пенсії у разі встановлення судом вини пенсійного органу.

Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту містить такі норми.

Частина друга статті 87 Закону №1788-XII встановлює, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що за загальним правилом не існує строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримала з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Статтею 98 Закону №1788-ХІІ передбачено, що перерахунок пенсії проводиться на підставі документів про вік, стаж, заробіток та інших, наявних на час перерахунку в пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонером на час перерахунку. Частиною другою цієї норми встановлено, що якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії у зв`язку з введенням у дію цього Закону (про стаж роботи, заробіток, сімейний стан та інші), то пенсія знову перераховується за нормами Закону №1788-ХІІ. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців перед поданням додаткових документів і не раніше ніж з дня введення в дію цього Закону.

Однак у цьому випадку позивач не подавав додаткових документів (про стаж, заробіток та інших). Усі документи були подані ним при призначенні пенсії, а тому мали б бути враховані відповідачем на підставі чинного законодавства. Неправильне трактування органом Пенсійного фонду положень законодавства не може мати наслідком позбавлення пенсіонера пенсії у належному розмірі. Зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії у розглядуваному випадку використовується як спосіб відновлення порушеного права у зв`язку з тим, що при призначенні пенсії позивачу протиправно не було зараховано у пільговому обчисленні стаж за певний період роботи.

На підставі викладеного, суд вважає, що слід зобов`язати відповідача провести перерахунок і виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум) з 05 травня 2015 року, зарахувавши позивачу в пільговому обчисленні стаж роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Квитанцією від 18 червня 2019 року №1264131В7А підтверджується сплата позивачем судового збору у сумі 768,40 грн (а.с.2), який зарахований до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.60).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то відповідно до вимог частини третьої статті 139 КАС України слід присудити на користь позивача судові витрати у сумі 384,20 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Рожищенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо незарахування ОСОБА_1 в пільговому обчисленні трудовий стаж роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік шість місяців.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 в пільговому обчисленні трудовий стаж роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 05 грудня 1985 року по 01 січня 1991 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік шість місяців та провести перерахунок і виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум) з 05 травня 2015 року.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк