Справа № 520/7036/2020
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 р. Справа № 520/7036/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2020, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 01.09.2020 по справі № 520/7036/2020

за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом, в якому позивач просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні нарахування та виплати середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 21.11.2014 року по 01.12.2019 року; зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат здійснити нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за кожен місяць часу затримки розрахунку при звільненні з 21.11.2014 року по 01.12.2019 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неправомірно зазначено, що спірним є питання щодо обов`язку відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2014 по 01.12.2019, спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок присудження судом позивачеві спірних сум індексації та подальшого виконання судового рішення, що, на думку суду, виключає можливість застосування положень ст.117 КЗпП України, зв`язку з чим суд вважає, що не має обгрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання середнього заробітку за затримку виплати індексації, що мала місце після того, як її присудження було встановлено судом. Стверджує, що вимога про проведення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2014 по 01.12.2019 року є наслідком неправомірних дій відповідача, а не наслідок виконання рішення суду. З огляду на викладене, вважає, що судом не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді військового комісара Купянсько Шевченківсько - Дворічанського ОРВК Харківської області оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Сухопутних військ Збройних Сил України.

Під час проходження військової служби позивач отримував у складі грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.11.2014 №285.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.11.2014 № 633, відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, підполковника ОСОБА_1 , військового комісара Купянсько Шевченківсько - Дворічанського ОРВК Харківської області оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я).

В подальшому, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 21.11.2014 року № 285 підполковника ОСОБА_1 , військового комісара Купянсько Шевченківсько - Дворічанського ОРВК Харківської області оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Сухопутних військ Збройних Сил України, виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення 21.11.2014, наказано виплатити вихідну допомогу при звільненні за 28 років в розмірі 50 % в сумі 53 214,00 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні було протиправно здійснено без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, звернувся до відповідача з заявою, в якій просив здійснити новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, індексації, які він отримував під час проходження військової служби, та виплатити йому своєчасно невиплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які він отримував під час проходження військової служби.

У відповідь на вказану заяву відповідач листом від 23.07.2019 №175/ВФЗ повідомив про те, що законних підстав для здійснення вказаного розрахунку немає.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2019 по справі № 520/7836/19 було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 по справі № 520/7836/19. Прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, здійснити виплату суми перерахунку. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання зазначеного рішення, відповідачем 01.12.2019 було виплачено позивачу доплату одноразової грошової допомоги у розмірі 33826,24 грн.

25.05.2020 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про нарахування та виплату середнього розміру забезпечення за кожен місяць затримки розрахунку при звільненні з 21.11.2014 по 01.12.2019.

Листом від 01.06.2020 №495/ВФЗ позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви.

Не погоджуючись з зазначеною відповіддю відповідача позивач звернувся до суду для захисту свої прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки така складова грошового забезпечення як індексація, позивачу була присуджена рішенням суду, яке виконано відповідачем, а звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відбулося без будь яких зауважень та спорів з боку позивача щодо нарахованих сум грошового забезпечення, тому несвоєчасної виплати саме нарахованих при звільненні сум не відбулось, у зв`язку з чим обов`язку щодо нарахування середнього заробітку у відповідача не виникло.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Як зазначалося вище, остаточний розрахунок з позивачем Харківським обласним військовим комісаріатом було проведено 01 грудня 2019 року, що не заперечується учасниками справи, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 02 червня 2020 року, тобто з пропуском як тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 235 КЗпП України, так і місячного строку, визначеного достатнім для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби згідно зі статтею 122 КАС України, після отримання належних йому при звільненні коштів.

Отже, позивач подав позовну заяву до адміністративного суду з пропуском установленого чинним законодавством строку звернення до суду.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на не наведення позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

В аспекті наведеного вище колегія суддів уважає за доцільне зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів зважає на наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, що не було враховано судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог та не врахував необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст. 123 КАС України, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванням з прийняттям нової постанови про залишення адміністративного позову без розгляду.

У зв`язку з цим, в межах розгляду цієї справи відсутні підстави для надання правової оцінки доводам апеляційної скарги позивача щодо помилковості висновків суду першої інстанції по суті вирішених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 по справі № 520/7036/2020 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Н.С. Бартош А.М. Григоров