Справа № 420/5437/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5437/20

Головуючий в І інстанції: Корой С.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 09.10.2020 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року по справі за позовом заступника керівника Іллічівської місцевої прокуратури Кабровського Станіслава Германовича в інтересах держави до Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року заступник керівника Іллічівської місцевої прокуратури Кабровський С.Г. звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах держави до Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №734-V від 20.01.2020 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею: 2,000 га, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) за адресою: АДРЕСА_1 ", яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог заступник керівника Іллічівської місцевої прокуратури Кабровський С.Г. посилався на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Калаглійською сільською радою Овідіопольського району Одеської області порушено норми чинного земельного законодавства та процедуру його прийняття.

Позивач посилався на те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак, відповідачем, при прийнятті рішення від 20.01.2020 року № 734-V, не було враховано, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться згідно Генерального плану с. Калаглія в місці розташування житлових будинків, тобто відноситься до земель, передбачених для житлової забудови, а не для ведення особистого селянського господарства. Позивач зазначає, що невідповідність місця розташування земельної ділянки містобудівній документації є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, однак Калаглійською сільською радою не було дотримано вимог ст. 118 Земельного кодексу України та незважаючи на відсутність підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою прийнято рішення про надання такого дозволу гр. ОСОБА_1 . На думку позивача, вказане є підставою для скасування спірного рішення.

Також позивач посилався на порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення, оскільки проект рішення не оприлюднювався відповідачем у встановленому законом порядку за 20 робочих днів до дати його розгляду, а був прийнятий у день подання відповідної заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

В обґрунтування наявності підстав для звернення прокуратури з даним позовом в інтересах держави, прокурор посилався на те, що чинним законодавством України не визначено органу, який наділений повноваженнями щодо звернення до суду з позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Крім того, прокурор посилався на те, що оскарження спірного рішення спрямоване на задоволення суспільної потреби дотримання норм чинного законодавства при вирішенні суспільно значимого питання законності надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок комунальної власності. Позивач посилався на те, що наслідками виконання спірного рішення стане порушення порядку раціонального розпорядження землями територіальної громади. Також позивач зазначив, що поданий в даному випадку позов спрямований на недопущення незаконного вибуття земельної ділянки комунальної власності із власності територіальної громади та передачі її у приватну власність. Позивач вважає, що прийняття спірного рішення порушує інтереси територіальної громади.

З огляду на зазначене, позивач просив суд першої інстанції задовольнити поданий позов та скасувати оскаржуване рішення Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що Калаглійською сільською радою Овідіопольського району Одеської області 16.12.2019 року було прийнято рішення № 44 "Про присвоєння адреси земельним ділянкам, загальною площею 2.000 га кожна, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) по вул. Зелена та вул. Степова , з метою подальшої передачі безоплатно у власність громадянам". Третя особа зазначає, що інформація про дане рішення була оприлюднена у порядку та строки визначені чинним законодавством на інформаційному стенді у приміщенні ради, та кожен громадянин мав змогу ознайомитись з даним рішенням та звернутись до відповідача із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що сільська рада довела до відома громадян інформацію про свої наміри щодо надання безоплатно у власність земельних ділянок громадянам.

У поданій апеляційній скарзі також зазначено, що 20.01.2020 року сесія ради була скликана як винятковий випадок у повній відповідності до вимог Регламенту ради, а тому жодних порушень чинного законодавства при розгляді заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою допущено не було.

На думку апелянта, лист в.о. начальника відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 04.05.2020 року, на який посилається суд першої інстанції у прийнятому рішенні, не має жодного відношення до предмету розгляду справи. Третя особа посилається на те, що дозвіл на розробку проекту землеустрою надавався на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, а не для містобудівних потреб, а тому у даному випадку положення ч. 3 ст. 24 Закону України "Про містобудівну діяльність", які встановлюють заборону на передачу у власність чи користування земельної ділянки за відсутності плану зонування або детального плану території, застосуванню до даних правовідносин не підлягають.

Також третя особа посилалась на те, що підтвердженням того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення є довідка з Державної статистичної звітності про наявність земель та їх розподіл за власниками, землекористувачами, угіддями, виданою міськрайонним управлінням в Овідіопольському районі та м. Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 05.03.2020 року № 142/183-20; а також наявна у Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області технічна документація із землеустрою, розроблена ДП "Одеський науково-дослідний та проектний інститут", на підставі якого Калаглійською сільською радою Овідіопольського району йому було надано довідку № 128 від 27.02.2020 року про склад ґрунтів на даній земельній ділянці; наявна у міськрайонному управлінні в Овідіопольському районі та м. Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області документація із землеустрою, що включена до Державного фонду документації із землеустрою, відповідно до якої згідно листа в.о. начальника міськрайонного управління № 197/183-20 від 24.03.2020 року він отримав викопіювання із плану землекористування Калаглійської сільської ради.

Не погодився апелянт і з твердженням відповідача про зміну категорії земель.

Більш того, апелянт посилався на те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не було враховано, що на час подання позовної заяви оскаржуване рішення Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області вже виконане, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Калаглійської сільської ради з заявою, в якій просив надати дозвіл для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею: 2,000 га, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №734-V від 20.01.2020 року,на підставі ст.26, ст.33, ст.59, ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч.6 ч.7 ст.118, ст.120, п.б) ч.1 ст.121 Земельного кодексу України та за результатами розгляду заяви від 20.01.2020 року з доданими до неї матеріалами та копіями документів, було надано громадянину ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею: 2,000 га, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, заступник керівника Іллічівської місцевої прокуратури Кабровський С.Г. оскаржив його до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення та наявність підстав для його скасування.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697 (далі - Закон № 1697-VII ).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Відтак, поняття "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Наведена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17.

У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави", на його думку, нераціональним використання земельної ділянки за призначенням, що ставить під загрозу її подальше ефективне використання та необхідністю недопущення незаконного вибуття земельної ділянки комунальної власності із власності територіальної громади та передачі її у приватну власність. Позивач посилався, що поданий ним позов спрямований на задоволення суспільної потреби дотримання норм чинного законодавства при вирішенні суспільно значимого питання законності надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок комунальної власності. Крім того, позивач посилався на відсутність органу, який наділений повноваженнями щодо звернення до суду з позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів приходить до висновку, що таке обґрунтування необхідності звернення до суду відповідає поняттю "інтересів держави" та свідчить про наявність обставин, з якими Закон пов`язує можливість звернення прокурора з позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи справу в апеляційному порядку та перевіряючи висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення, зазначає наступне.

Статтею 33 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Згідно п. "б" ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Статтею 116 Земельного кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частинами 2 та 3 вказаної статті передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 2 цієї статті визначено, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

В подальшому, згідно ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Однією з підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Як встановлено в ході розгляду справи, звертаючись з позовом до суду першої інстанції заступник прокурора посилався на те, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: с. Калаглія, вул. Зелена, 36 Овідіопольського району Одеської області згідно Генерального плану с. Калаглія, затвердженого рішенням виконавчого комітету Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області від 05.04.1982 року № 199 розташована у зоні житлової забудови та відноситься до земель, передбачених саме для житлової забудови, а тому не може бути передана у власність для ведення особистого селянського господарства.

У підтвердження вказаних доводів позивач надав викопіювання з Генерального плану с. Калаглія та лист про надання інформації в.о. начальника відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 04.05.2020 року, в якому останній повідомив, що згідно додатку 1 до Генерального плану с. Калаглія, територія, на якій розміщено земельну ділянку за адресою: с. Калаглія, вул. Зелена, 36, знаходиться в місці розташування житлових будинків, тобто відноситься до земель, передбачених для житлової забудови, на яких може здійснювались відповідне нове житлове будівництво або реконструкція існуючих житлових будинків.

Дослідивши надані позивачем докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі докази підтверджують доводи позивача про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генерального плану, що, згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

При прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було перевірено вказані обставини, зокрема, щодо відповідності місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації, що призвело до прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у порушення ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи третьої особи стосовно того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, що підтверджується наданими ним документами. Так, у підтвердження своїх доводів апелянт надав довідку з Державної статистичної звітності про наявність земель та їх розподіл за власниками, землекористувачами, угіддями, виданою міськрайонним управлінням в Овідіопольському районі та м. Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 05.03.2020 року № 142/183-20; довідку Калаглійської сільської ради Овідіопольського району № 128 від 27.02.2020 року про склад ґрунтів на даній земельній ділянці; лист в.о. начальника міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 197/183-20 від 24.03.2020 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівна документація - це затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; генеральний план населеного пункту - це містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

В свою чергу, згідно ст. 17 цього Закону, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.

Таким чином, надані апелянтом докази не є містобудівною документацію, та не спростовують факту невідповідності місця розташування земельної ділянки Генеральному плану с. Калаглія.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач по справі - Калаглійська сільська рада повністю визнав позов, та підтвердив невідповідність розташування спірної земельної ділянки Генеральному плану села Калаглія. Також відповідач підтвердив порушення порядку прийняття оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до Регламенту Калаглійської сільської ради порядок денний сесії ради доводиться до відома депутатів і населення не пізніше як за 10 днів до сесії, а у виняткових випадках - не пізніше як за день до сесії. З огляду на зазначене, відповідач посилався на те, що заява ОСОБА_1 не могла бути включена до порядку денного сесії ради, яка була проведена 20.01.2020 року, оскільки заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою була подана ним у день проведення сесії 20.01.2020 року.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що згідно положень ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

В свою чергу, згідно п.п. 2,12 ч.1 ст.15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати: нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності; іншу інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, порядок обов`язкового оприлюднення якої встановлений законом.

Частиною 3 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

З огляду на те, що заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність було подано третьою особою 20.01.2020 року та у той же день розглянуто на сесії ради із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недотримання Калаглійською сільською радою Овідіопольського району Одеської області при прийнятті спірного рішення №734-V від 20.01.2020 року приписів Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Посилання апелянта на те, що сільською радою було доведено до відома громадян інформацію про свої наміри щодо надання безоплатно у власність земельних ділянок громадянам шляхом розміщення на інформаційному стенді рішення № 44 "Про присвоєння адреси земельним ділянкам, загальною площею 2.000 га кожна, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) по вул. Зелена та вул. Степова , з метою подальшої передачі безоплатно у власність громадянам", колегія суддів вважає необґрунтованими.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п.12 регламенту Калаглійської сільської ради, затвердженого рішенням Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №4-V рішення про скликання сесії ради доводиться до відома депутатів і населення не пізніше як за 10 днів до сесії, а у виняткових випадках - не пізніше як за день до сесії із зазначенням часу скликання місця проведення та питань, які передбачаються внести на розгляд сесії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку до відома депутатів та населення не було у встановленому Регламентом ради порядку доведено про розгляд 20.01.2020 року питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею: 2,000 га, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що заяву про надання відповідного дозволу було подано гр. ОСОБА_1 безпосередньо у день проведення сесії ради, а тому розгляд вказаного питання не міг бути включений у порядок денний, про який або в загальному порядку за 10 днів до сесії або у виняткових випадках за один день до проведення сесії повідомляються депутати ради та населення.

Оприлюднення інформації про прийняття іншого рішення, на яке посилається апелянт, а саме, рішення № 44 "Про присвоєння адреси земельним ділянкам, загальною площею 2.000 га кожна, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) по вул. Зелена та вул. Степова , з метою подальшої передачі безоплатно у власність громадянам", жодним чином не звільняє сільську раду від обов`язку оприлюднювати інформацію про спірне рішення, яке стосується третьої особи. Розміщення вказаного вище рішення № 44 не може свідчити про дотримання сільською радою положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Регламенту Калаглійської сільської ради.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності рішення Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №734-V від 20.01.2020 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею: 2,000 га, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Калаглійської сільської ради (в межах населеного пункту) за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 " та наявності підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів у цій справі також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому серед іншого звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.01.2021 р.

Суддя - доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька