Справа № 160/13993/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, у якій просить:
03 листопада 2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
18.01.2020 року головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що позивачу було відмовлено у наданні дозволу, у зв`язку з тим, що члени фермерського господарства бажають оформити кожний земельні ділянки площею по 5,465 га у власність та враховуючи кількість відповідних членів фермерського господарства, то підсумовуючи загальна площа земельної ділянки становить: 38,2550 га, що не відповідає площі 50,0 га, яка вказана у відповідному державному акті.
Таким чином, якщо площа землі, які розпаюють між членами фермерського господарства є меншою, ніж та, що перебуває у постійному користуванні, постає необхідність у вирішенні питання її решти, з урахуванням того, що право постійного користування передбачає використання цієї землі за відповідним цільовим призначенням до моменту відмови користувача від її використання, або до її безоплатної приватизації членам фермерського господарства, до передачі землі в оренду тощо.
Підставою відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них норм нормативно-правових актів.
Отже, причиною відмови позивачу була відсутність обґрунтування розміру земельної ділянки частки (паю) визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської ради, де знаходиться фермерське господарство. У зв`язку з чим відповідач просить суд в задоволенні позовної заяви відмовити.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Відповідно до статуту селянського (фермерського) господарства «Корона» (далі по тексту - СФГ «Корона», «фермерське господарство») фермерське господарство є комерційною організацією, створеною членами сім`ї, які внесли майновий внесок, для здійснення підприємницької діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції, а також її переробки, зберігання, транспортування, та реалізації, заснованої на їх особистій трудовій участі, та використанні земельних ділянок набутих фермерським господарством у відповідності до Земельного кодексу України, та грошових внесків.
До складу членів фермерського господарства входять родичі засновника: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
За результатами розгляду означеної заяви головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області наказом від 18.08.2020 року №4-8755/15-20-СГ відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, орієнтований розмір земельної ділянки 5,4650 га., із цільовим призначенням (01.02) для ведення фермерського господарства, з таких підстав:
1) пакет документів містить суперечливу інформацію стосовно розміру земельної ділянки. Згідно з наданими матеріалами загальна площа земельної ділянки, яка передбачена до розпаювання та відведення у приватну власність членам С(Ф)Г «КОРОНА», становить 38,2550 га., що не відповідає розміру земельної ділянки, зазначеному у Державному акті на право постійного користування землею серії І-ДП №023247 від 03.05.2001 року;
2) відсутнє обґрунтування розміру земельної частки (паю) визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин.
Особливості безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовані статтею 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Тобто, Земельним кодексом України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до п. «а» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.
Стосовно підстави для відмови позивачу в задоволенні заяви від 06.07.2020 року, а саме - пакет документів містить суперечливу інформацію стосовно розміру земельної ділянки. Згідно з наданими матеріалами загальна площа земельної ділянки, яка передбачена до розпаювання та відведення у приватну власність членам С(Ф)Г «КОРОНА», становить 38,2550 га., що не відповідає розміру земельної ділянки, зазначеному у Державному акті на право постійного користування землею серії І-ДП №023247 від 03.05.2001 року, суд зазначає наступне.
Отже, доводи відповідача про розмір земельної ділянки, яка підлягає розпаювання у розмірі 38,2550 га. є необґрунтованими, протиправними та такими, які не можуть слугувати підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо розпаювання, встановлення, відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в розмірі земельної частки (паю).
Стосовно розміру земельної частки (паю) суд зазначає, що даний розмір визначено, відповідно до довідки відділу у Новомосковському районі головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області -4-0.23-296/110-20 від 20.05.2020 року, як середній по сільськогосподарських підприємствах, які розташовані в Попасненській сільській раді Новомосковського району.
В свою чергу, однією з підстав для відмови, згідно з наказом від 18.08.2020 року №4-8755/15-20-СГ головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, орієнтований розмір земельної ділянки 5,4650 га., із цільовим призначенням (01.02) для ведення фермерського господарства, була відсутність обґрунтування розміру земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.
Дана підстава як відмова суперечить довідці, яка була видана відділом у Новомосковському районі головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області -4-0.23-296/110-20 від 20.05.2020 року, якою, в свою чергу, встановлено розмір земельної частки (паю) по сільськогосподарських підприємствах, які розташовані в Попасненській сільській раді Новомосковського району. Окрім цього, дана довідка була надана позивачем разом із заявою від 06.07.2020 року, що підтверджується детальним описом документів, які долучені позивачем до даної заяви.
Суд вважає, що дана підстава для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, орієнтований розмір земельної ділянки 5,4650 га., із цільовим призначенням (01.02) для ведення фермерського господарства є протиправною.
Закріплений у ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.2 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на вищевикладене, судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений позивачем відповідно до квитанції №63 від 28.10.2020 року, підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1-7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як встановлено судом, між позивачем та адвокатом Ямковим Віктором Феофановичем укладено 03.09.2020 року договір про надання правничої допомоги №07/09-20.
Додатковою угодою №1 від 03.09.2020 року до договору про надання правничої допомоги №01/09-20 визначено вартість юридичних послуг адвоката Ямкового Віктора Феофановича , а саме: надання правової допомоги (представництво) в Дніпропетровському окружному адміністративному суді щодо оскарження наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою 3000,00 грн.
Факт сплати позивачем суми за даною послугою підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №39 від 26.10.2020 року.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат представником позивача подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно даного опису загальна вартість послуг, а саме 3000,00 грн. складається з:
1) 350,00 грн. вартість консультації;
2) 650,00 грн. вартість послуг, щодо аналізу та збору доказів;
3) 1000,00 грн. вартість послуг із складання та подання до суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання чинити певні дії;
4) 1000,00 грн. вартість послуг, щодо представництва інтересів клієнта в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, в тому числі подання письмових клопотань та заяв по справі.
Верховний Суд в постанові від 07.05.2020 року по справі 820/4281/17 та постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16 зробив висновок, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Суд звертає увагу, що в даній адміністративній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Окрім цього, представником позивача було подано лише одне клопотання по справі, яким представник позивача долучив до матеріалів справи детальний опис робіт (наданих послуг) на підтвердження розміру правничої допомоги.
Отже, враховуючи ненадання послуг щодо представництва інтересів клієнта, в тому числі подання письмових клопотань та заяв по справі, суд не вбачає співмірності в заявленій адвокатом сумі за послуги щодо представництва інтересів клієнта в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, в тому числі подання письмових клопотань та заяв по справі, з огляду на що, заявлена сума правничої допомоги необхідно належить до задоволення в сумі 2000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 134, 139, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук