Справа № 520/1951/2020
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.Справа № 520/1951/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року, повний текст складено 01.07.20 року та за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, по справі № 520/1951/2020

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визнати протиправною та скасувати постанову № ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД-ФС від 12.02.2019 р., якою на позивача накладено штраф у розмірі 250380,00 гривень на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувана постанова необґрунтована та підлягає скасуванню, так як відповідачем протиправно не надано позивачу жодних документів на підтвердження правових підстав для відвідування та відповідачем не подано доказів того, що позивач має найманих працівників.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 р. позовні вимоги задоволено. Скасовано постанову Головного управління Держпраці у Харківській області від 12.02.2019р. № ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 250380, 00 гривень на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України. Стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 2503 ,80 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду 10.07.2020 р. заяву про ухвалення додаткового рішення про судові витрати по адміністративній справі№ 520/1951/2020 задоволено частково, а саме: стягнуто на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн.; в іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції порушенні вимоги матеріального та процесуального права, а саме: вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», КЗпП України, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 26.04.2017 р., Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, оскільки, позивачем не виконано вимогу відповідача про надання документів та відповідачем позивача повідомлено про рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу рекомендованими листами, у зв`язку з чим оскаржувана постанова обґрунтована та не підлягає скануванню.

Не погодившись з додатковим рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення про судові витрати по адміністративній справі№ 520/1951/2020 у повному обсязі.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу , в якому просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 06.03.2018 р., що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підставі наказу Головного управління Держпраці у Харківській області № 01.01-07/63 «Про проведення заходу державного контролю ФОП ОСОБА_1 » та Направлення № 01.01-94/02.03/119 відповідачем здійснено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю, в тому числі фактичного допуску працівників до роботи без укладення трудового договору.

14.01.2019 р. Головним управлінням Держпраці у Харківській області складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ХК4148/299/НД та Вимогу про надання документів №ХК4148/299/ПД.

23.01.2019 року Головним управлінням Держпраці у Харківській області складено акт інспекційного відвідування № ХК4148/299/НД/АБ та Припис про усунення виявлених порушень № ХК4148/299/НД/АВ/П.

За результатами розгляду справи про накладення штрафу Рішенням Головного управління Держпраці у Харківській області №ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД від 30.01.2019 р. призначено розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на 12.02.2019 р. на 12.20 год.

12.02.2019 року постановою Головного управління Держпраці у Харківській області №ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД-ФС на позивача накладено штраф у розмірі 250380,00 гривень на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КзпП України.

Не погоджуючись з постановою Головного управління Держпраці у Харківській області № ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД-ФС від 12.02.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова винесена відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та штраф, який накладено на позивача є суттєвим, у зв`язку з чим відповідач був зобов`язаний належним чином повідомити позивача про розгляд вказаної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною Радою України і спрямована на створення належних, безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (в подальшому - Положення), державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 7 Положення, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно із пп.16 пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства у сфері охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, у тому числі з питань: забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального та колективного захисту; монтажу, ремонту, реконструкції, налагодження і безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів виробництва і машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами, проведення робіт з утилізації звичайних видів боєприпасів, ракетного палива та вибухових матеріалів військового призначення; виробництва, зберігання, використання отруйних речовин у виробничих процесах, у тому числі продуктів біотехнологій та інших біологічних агентів; організації проведення навчання (в тому числі спеціального) і перевірки знань з питань охорони праці; навчання працівників у сфері поводження з вибуховими матеріалами та перевірки їх знань.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлення законодавцем такої форми перевірки, як інспекційне відвідування обумовлено необхідністю реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, що встановлено статтею 259 Кодексу законів про працю України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджений Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (в подальшому - Порядок № 295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Відповідно до положень п. п. 2, 3 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження).

Таким чином, відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити позапланові заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема, у формі інспекційних відвідувань. Крім того, немає імперативних норм щодо вичерпного переліку контрольних заходів, які може здійснювати суб`єкт владних повноважень, а відтак інспектори у своїй перевірочній діяльності можуть використовувати інші форми контролю додержання суб`єктами господарювання вимог трудового законодавства, зокрема у формі інспекційного відвідування, що унормовано приписами 259 КЗпП України та нормами Порядку № 295.

Відповідно до п. 3 Порядку № 295, контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом. Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Відповідно до вимог ч.ч. 1-4 ст. 7 «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою. У посвідченні (направленні) на проведення заходу зазначаються: найменування органу державного нагляду (контролю), що здійснює захід; найменування суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід; місцезнаходження суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу, щодо діяльності яких здійснюється захід; номер і дата наказу (рішення, розпорядження), на виконання якого здійснюється захід; перелік посадових осіб, які беруть участь у здійсненні заходу, із зазначенням їх посади, прізвища, ім`я та по батькові; дата початку та дата закінчення заходу; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд, інспектування тощо); підстави для здійснення заходу; предмет здійснення заходу; інформація про здійснення попереднього заходу (тип заходу і строк його здійснення).

Посвідчення (направлення) є чинним лише протягом зазначеного в ньому строку здійснення заходу.

Таким чином, наявність належним чином оформлених наказу, направлення та посвідчення на проведення перевірки є достатньою правовою підставою для здійснення інспекторами відповідного заходу державного нагляду (контролю) відповідно до вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Як вбачається з матеріалів справи вказана перевірка проведена з відома та у присутності позивача.

Позивач не скористався своїм правом недопуску посадових осіб органу державного контролю до проведення заходу державного нагляду у формі інспекційного відвідування, передбаченим приписами чинного законодавства, в зв`язку з чим, фактично визнав правомірність проведення контролюючим органом вказаного заходу.

Процедура проведення заходу державного нагляду у формі інспекційного відвідування з питань дотримання вимог законодавства про працю була здійснена суб`єктом владних повноважень саме з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема № 295, які мають імперативний характер для суб`єктів владних повноважень.

Підпунктами 3 та 6 п. 11 Порядку № 295 Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення, зокрема, мають право наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення, а також фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.

Згідно із п. 12 Порядку № 295, вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

Відповідно до п.п. 19-21 Порядку № 295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Згідно із п.п. 27-28 Порядку №295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку № 295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суб`єкт господарювання, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки та, в подальшому, до суду.

Даним правом позивач не скористався, проте, предметом спору у цій справі не є правомірність призначення та проведення інспекційного заходу, позивач оскаржує лише постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД-ФС від 12.02.2019 р.

Частиною 4 ст. 265 КЗпП України встановлено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 р. затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (в подальшому - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Згідно із пункту 3 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку № 509).

Згідно із п.6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (пункт 7 Порядку № 509).

Відповідно до пункту 8 Порядку №509 розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що ключовим правовим питанням у справі є застосування п. 6 Порядку № 509, а саме зміст обов`язку державного органу повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки неповідомлення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 р. затверджено Правила надання послуг поштового зв`язку( в подальшому - Правила), абзацом 2 пункту 2, яких встановлено, що адресат - фізична або юридична особа, якій адресується поштове відправлення, поштовий переказ, прізвище, ім`я та по батькові або найменування якої зазначені на поштовому відправленні, бланку поштового переказу в спеціально призначеному для цього місці.

Абзацом 19 пункту 2 Правил встановлено, що поштова адреса - адреса відправника та адресата, яка зазначена на поштовому відправленні, бланку поштового переказу у спеціально призначеному для цього місці.

Особа, яка є зареєстрованою юридичною чи фізичною особою-підприємцем із зазначеним місцезнаходженням або місцем проживання у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вступає у відносини із контролюючими органами в межах здійснення господарської діяльності й зазначена адреса реєстрації перебуває у публічному доступі.

Як вбачається з матеріалів справи 31.01.2019 р. № 0519 позивачу надіслано повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу від 30.01.2019 № 0519 разом з рішенням щодо розгляду справи про накладення штрафу № ХК4148/299/НД/АВ/П/ТД від 30.01.2019 року.

Відповідно до офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» встановлено, що дані про відправлення за номером 127 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі, тобто, відсутні докази надсилання такого повідомлення позивача про час та місце розгляду справи про накладення штраф, що є порушенням п. 6 Порядку № 509.

Доводи апелянта з посиланням на відсутність на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта» даних про відправлення за номером 127 від 31.01.2019 р. не може бути доказом не направлення такого відправлення, оскільки, відповідно до Правил, Укрпошта здійснює перевірку пересилання реєстрових поштових відправлень протягом 6 місяців з дня їх приймання та пересилання, тобто, на час розгляду справи ці відомості вже відсутні в системи пошуку.

В додаткових поясненнях апелянт вказує, що на виконання вимог п. 6 Порядку №509, на адресу вказану в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачу було відправлено повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу

рекомендованим листом №127.

Також, відповідач посилається на висновки щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 17.10.2019 р. по справі №420/5895/18, згідно з якою «п.30 позивач повинен самостійно організувати відносини з оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою тощо, з метою забезпечення отримання надісланої йому кореспонденції уповноваженою особою. Надіслання відповідачем документації за адресою здійснення позивачем господарської діяльності, відправленням з описом вкладення і за допомогою кур`єрської служби, на яку покладено обов`язок перевірити повноваження особи, якій це відправлення вручається, є належним виконанням вимог Порядку №295, Порядку №509 Департаментом» та в постановах Верховного Суду від 24.09.2019 р. по справі №825/1109/16 та по справі від 09.10.2018 р. №820/1864/17 згідно з якою «п. 14. Разом з тим, за правилами пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином виученими, якщо вони надіслані за адресою (м ісиезн ахо дженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. При цьому, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків».

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про фізична особу-підприємця ОСОБА_1 станом на 31.01.2019 року (дата, на яку посилається відповідач про направлення повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу) ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 06.03.2018 року, юридична адреса: АДРЕСА_1 .

Однак, як вбачається з рекомендованого листа про направлення повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу № 127 рекомендований лист направлявся ОСОБА_1 не за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків ,що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців - АДРЕСА_1 , а у відділення АТ «Укрпошта» - Харків 61045, яке знаходиться за адресою: 61045, м. Харків, вул. Клочківська, 226.

Згідно п. 14 п. 42.2 статті 42 Податкового Кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Отже, колегія суддів вважає , що рекомендований лист про направлення повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу № 127 не надсилався ОСОБА_1 за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у зв`язку з чим відповідачем не були дотримані вимоги пункту 42.2 статті 42 ПК України та п.6 Порядку №509 , а доводи апелянта щодо недотримання судом першої інстанції норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 17.10.2019 р. по справі №420/5895/18, по справі №825/1109/16 від 24.09.2019 р., по справі від 09.10.2018 р. №820/1864/17 є безпідставними.

Також, доводи апелянта з посиланням на те , що приписи Порядку №509 не містять норми щодо перевірки доставляння поштових відправлень та отримання їх адресатом» є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно з п. 6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що штраф, накладений на позивача складає 250380 грн. та така санкція співмірна з покараннями за злочини. Відповідно до ч. 2 ст. 53 Кримінального кодексу України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. Особі, до якої застосовуються такі суттєві санкції відповідальності, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

Положення п. 6 Порядку № 509 покладає цей обов`язок на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.

Аналіз п. 7 Порядку 509 вказує, що саме на уповноважену посадову особу покладається обов`язок з`ясувати чи поінформовано особу. При цьому, саме лише надсилання повідомлення (без доказів його отримання) не свідчить про її поінформованість. У разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.

Таким чином, обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Таке тлумачення п. 6 Порядку № 509 відповідає завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права, оскільки має наслідком більш ефективний захист права та інтереси фізичних та юридичних осіб.

З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови. Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.

Відповідно до п. 5 Порядку № 509 у разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів.

Якщо особа з`явилася на засідання, взяла у ньому участь і не клопотала про відкладення, то несвоєчасність отримання повідомлення (порушення п`ятиденного строку) не є підставою для визнання постанови протиправною.

Відповідач зобов`язаний довести що про час розгляду справи про накладення штрафу позивач був поінформований належним чином, а якщо такі докази відсутні, то постанова про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду № 813/3415/18 від 12.06.2020 р.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Крім того, саме на суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, передбачена ч. 2 ст. 77 КАС України презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, та спростувати обґрунтоване твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що притягуючи позивача до відповідальності, суб`єкт владних повноважень не пересвідчився щодо обізнаності позивача та наявності в нього реальної можливості прийняти участь в розгляді справ, надати заперечення з цього приводу.

Доводи відповідача з посиланням на те , що обставини фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору підтверджується відеозаписом, до уваги судом не приймаються , виходячи з наступного.

Відповідно до статті 307 Цивільного кодексу України: фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.

Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частин 1, 2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції досліджено диск відеофіксації, цю відеофіксацію зроблено на особистий мобільний телефон особи, що здійснював перевірку, з неї неможливо встановити час і місце проведення відеофіксації, жодних підтверджень достовірності встановлення осіб, які дають пояснення не міститься, ніякої згоди на застосування відеофіксації у осіб перевіряючі не запитували, таким чином відеофіксація була проведена не в порядку передбаченому чинним законодавством .

Колегія суддів зауважує, що відеозапис може бути доказом в адміністративному спорі, але такі докази мають прийматися судом у тому разі, якщо вони відповідають критеріям допустимості, а також є належними.

В даному випадку порушення прав фізичної особи при здійсненні відеозйомки без її згоди слідує визнати як підставу для визнання недопустимими таких доказів.

Однак згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавство України не дає права відповідачу, як органу державної влади, здійснювати будь яку таємну фото- відео зйомку громадян та представників суб`єктів господарювання.

Тобто, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач допустив до роботи неоформлених працівників, оскільки встановити факт здійснення роботи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неможливо, у тому числі й за допомогою перегляду відеофіксації, що міститься в матеріалах справи.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду правомірність свого рішення.

Таким чином, оскільки судовим розглядом встановлено, що відповідачем не були дотримані норми чинного законодавства щодо прийняття оскаржуваної постанови, так як відсутні докази належного повідомлення позивача про час розгляду справи про накладення штрафу, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування оскаржуваної постанови.

Щодо апеляційної скарги позивача на додаткове судове рішення, колегію суддів встановлено, що представником позивача подано заяву про стягнення з Головного управління Держпраці у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 13350,00 грн.

На підтвердження понесених витрат позивачем подано наступні документи: договір про надання правової допомоги б/н від 12.05.2020 р., укладений між позивачем та адвокатом Лебединською І.С., умовами якого встановлено, що адвокат зобов`язаний надати правову допомогу позивачу протягом розгляду в суді справи № 520/1951/2020; копію додаткової угоди від 12.05.2020 р. до договору про надання правової допомоги б/н від 12.05.2020 р., згідно якої винагорода складає 13350,00 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 10 від 12.05.2020 року №10 на суму 13350, 00 грн.; розрахунок суми витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката від 25.06.2020 р.; копію акту приймання передачі від 25.06.2020 р. до договору про надання правової допомоги б/н від 12.05.2020 р., в якому зазначені наступні види парової допомоги: вивчення матеріалів, збирання і підготовка доказів: дата - 12.05.2020 р., витрачений час - 6 год., сума гонорару - 1700 грн.; вивчення, аналіз чинного законодавства і судової практики: дата - 13.05.2020 р., витрачений час - 6 год., сума гонорару - 1000 грн.; підготовка відзиву на позовну заяву на 6 арк.: дата - 01.06.2020 р. -02.06.2020 р., витрачений час - 6 год., сума гонорару - 1000 грн.; підготовка уточненої позовної заяви на 14 арк.: дата - 01.06.2020 р. -02.06.2020 р., витрачений час - 10 год., сума гонорару - 5000 грн.; підготовка клопотання про витребування доказів на 2 арк.: дата - 12.05.2020 р., витрачений час - 2 год., сума гонорару - 500 грн.; підготовка додаткових пояснень дата - 25.06.2020 р., витрачений час - 2 год., сума гонорару - 3600 грн.; участь у судовому засіданні: дата - 15.06.2020 р., витрачений час - 1 год., сума гонорару - 700 грн.

Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у зв`язку з її не співмірністю.

Задовольняючи частково вищевказану заяву, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена справа не потребувала значних затрат часу та не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, у зв`язку з чим що розумним, справедливим та співмірним ціні позову є призначення 2500,00 грн. компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з аналізу статті 134 КАС України, впливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що у додатковій угоді від 12.05.2020 р. до договору про надання правової допомоги б/н від 12.05.2020 р. винагорода складає 13350, 00 грн., оплачено, згідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 10 від 12.05.2020 року №10 - 13350, 00 грн. а у акті приймання передачі від 25.06.2020 р. вказано суму на 13500, 00 грн.

В матеріалах справи відсутнє клопотання про витребування доказів від 12.05.2020 р., посилання апелянта, що вказане клопотання подавалося до суду разом з уточненою позовною заявою та було фактично складено 12.05.2020 р., суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим, оскільки вказане клопотання датоване 02.06.2020 р., а у задоволенні клопотання адвоката від 26.06.2020 року про витребування доказів, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 р. відмовлено.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вивчення, аналіз чинного законодавства, згідно п. 2 розділу 1 акту приймання - передачі від 25.06.2020 року, не відповідають вимогам ст. 134 КАС України та не є послугами з правової допомоги, також в акті прийому-передачі відсутній детальний опис яким чином та які саме докази були зібрані та підготовлені адвокатом за витрачений час у 6 годин.

Відповідно до п.1 розділу 2 акту приймання - передачі від 25.06.2020 року - підготовка відзиву на позовну заяву на 6 арк.: дата - 01.06.2020 р. -02.06.2020 р., витрачений час - 6 год., сума гонорару - 1000 грн., суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що адвокатом надавалися послуги позивачу, а не відповідачу по справі, на якого, відповідно до вимог ст. 162 КАСУ покладений обов`язок подавати відзив на адміністративний позов.

Також, суд апеляційної інстанціях погоджується з висновком суду першої інстанції, що представником позивача завищена вартість складання уточненої позовної заяви, а саме, 5000 грн., оскільки в ній фактично вказані додаткові доводи до вже поданої позовної заяви.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Колегія суддів дослідивши подані заявником докази, вважає, що, в даному випадку ,розмір витрат на оплату послуг адвоката є суттєво завищеним та не є співмірним із складністю справи та з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки підготовка та представництво інтересів позивача у судовому засіданні в суді першої інстанцій не потребувала настільки значного часу для надання адвокатом послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до гонорару адвоката, а суми, які заявлені до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги не є належним чином обґрунтовані на предмет їх розміру, який визначений в поданій заяві.

Таким чином, , враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн., яка підтверджується належними доказами а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно і з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законні та обґрунтовані рішення по суті позовних вимог та додаткове судове рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи апелянтів спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року по справі № 520/1951/2020 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року по справі № 520/1951/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя З.Г. Подобайло
Судді А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 01.02.2021 року