Справа № 200/8531/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року справа №200/8531/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Компанієць І.Д.,

суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Макарова Вадима Михайловича, що діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року в справі №200/8531/20-а (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, Міністерства юстиції України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 1-33, 54-62), просив:

-визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 серпня 2019 року в сумі 206014,26 грн.;

-стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 206014,26 грн., як шкоду заподіяну УПФУ в м. Краматорську;

-стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 10000 грн., як моральну шкоду заподіяну УПФУ в м. Краматорську Донецької області.

-допустити негайне виконання рішення суду в межах місячної суми пенсії в розмірі 13364,18 грн, стягнути судовий сбір, встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування позову зазначив, що пенсійним органом протиправно не виплачено суму нарахованої пенсії за спірний період з посиланням на відсутність окремого порядку, , таких виплат за минулий період, визначеного Кабінетом Міністрів України. Така бездіяльність порушує право позивача на вільне розпорядження його власністю, завдає моральної шкоди.

Відповідно до законодавства України, відповідачем по відшкодуванню шкоди є саме Держава, а не орган влади, яким є УПФУ і відповідно до Закону він не може представляти Державу, як особа, що безпосередньо завдала шкоду позивачу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність УПФУ в м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з лютого 2018 року по серпень 2019 року включно.

Стягнуто з УПФУ в м. Краматорську Донецької області на корить позивача заборгованість з виплати пенсії за період з лютого 2018 року по серпень 2019 року включно в розмірі 206 014,26 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області на користь позивача судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, Макаров В.М., що діє в інтересах позивача, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що невиплачена за минулий період пенсія є шкодою, яка стягується з держави, а не з органу державної влади, яким є УПФУ в м. Краматорськ. До того ж місячний розмір пенсії, стягнення якого допущено до негайного виконання, має певний розмір і не може бути вказаний абстрактно при зобов`язанні негайного виконання судового рішення. До шкоди також належать витрати по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди, не звернув уваги на моральні страждання позивача.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволення та відмови в задоволенні позову, які сторонами не оскаржуються.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , є громадянином України, внутрішньо-переміщеною особою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в УПФУ у м. Краматорську Донецької області з липня 2019 року.

Як свідчить довідка від 24 вересня 2020 року вбачається, що позивачу не виплачено пенсію за період з вересня 2019 року по серпень 2020 року включно (а.с. 93)

Згідно довідки від 27 серпня 2020 року заборгованість по виплаті пенсії ОСОБА_1 складає 206014,26 грн. за період з лютого 2018 року по серпень 2019 року. (а.с.42)

Листом від 31 серпня 2020 року УПФУ у м. Краматорську Донецької області повідомило представника позивача, що нараховані суми пенсії за минулий період виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, проте до теперішнього часу окремий порядок Кабінетом Міністрів України не визначено (а.с.40-41)

Суд першої інстанції, стягуючи суму невиплаченої пенсії за минулий період за користь позивача з пенсійного органу виходив з того, що виплати, заявлені позивачем (заборгованість по виплаті пенсії) не підпадають під визначення збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив про недоведеність позивачем факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Також позивачем не обґрунтовано розміру шкоди.

Оцінка суду.

Щодо позовних вимог про стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 206014,26 грн., як шкоду заподіяну пенсійним органом суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

На підставі частин першої та другої статті 25 Бюджетного кодексу України(в редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як визначено частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України за загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права.

Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є заборгованість пенсійних виплат.

Суми виплати, заявлені позивачем (заборгованість по виплаті пенсії) не підпадають під визначення збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Тобто, відшкодування збитків та виплата пенсії відносяться до різних сфер правового регулювання.

Відповідно до діючого законодавства нарахування та виплата пенсій здійснюється управліннями Пенсійного фонду України шляхом призначення, перерахунку за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

При цьому частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, норми статті 1175 Цивільного кодексу Українинавіть за аналогією закону застосуванню не підлягають.

З огляду на викладене відсутні підстави для стягнення на користь позивача шкоди у вигляді невиплаченої пенсії з держави за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Суд не приймає посилання представника позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 04.05.2020 року у господарській справі №920/198/19, оскільки правовідносини в цій справі не є тотожними правовідносинам, що виникли у спорі позивача з пенсійним органом, а висновок Верховного Суду про наявність трьох умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди не стосується суті спору позивача.

Посилання представника позивача на практику Верховного Суду в постанові від 12.08.2020 року у цивільній справі №761/7165/17 також є неприйнятними, оскільки правовідносини в межах зазначеної справи не є подібними спірним правовідносинам.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначено, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

В постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 викладена правова позиція, згідно якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У своєму позові позивач вказує на факт протиправної бездіяльності, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань.

Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Також, судом не встановлено, що мали місце такі неправомірні дії чи бездіяльність зі сторони відповідача, які б спричинили негативні зміни у житті позивача.

Отже, за відсутності зазначених доказів є неприйнятним посилання апелянта на практику Верховного Суду, викладену в постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, а тому судом правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Щодо визначення суми пенсії, яка допущена до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць суд зазначає наступне.

На підставі частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Оскільки до повноважень суду відноситься перевірка правомірності вчиненої дії чи бездіяльності, а нарахування, виплата, перерахунок пенсій відноситься до компетенції відповідача, у спірних правовідносинах заборгованість по виплатам пенсії становить період з лютого 2018 року по серпень 2019 року, коли розмір суми виплати пенсії в межах місячного строку змінювався, тому суд позбавлений повноважень визначити розмір пенсії, суму якої необхідно стягнути при негайному виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Розрахунок та сума виплати місячної пенсії, за умови її зміни протягом періоду лютий 2018 року серпень 2019 року належить до компетенції відповідача.

Є також помилковими твердження апелянта, що судовий збір відноситься до шкоди, яку заподіяно позивачу протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки питання сплати судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір» та приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, суд першої інстанції, з огляду на положення статті 139 КАС України, правильно визначив суму судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Макарова Вадима Михайловича, що діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року в справі №200/8531/20-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року в справі №200/8531/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 01 лютого 2021 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко