Справа № 826/8174/17
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 826/8174/17

адміністративне провадження № К/9901/6190/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу народного депутата України ОСОБА_1, подану адвокатом Байдою Оленою Володимирівною, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року (судді Григорович П.О., Смолій І.В., Шрамко Ю.Т.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2019 року (судді Коротких А.Ю., Ганечко О.М., Сорочко Є.О.) у справі № 826/8174/17 за позовом народного депутата України ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У червні 2017 року, позивач - народний депутат України ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК, відповідач), у якому просив: визнати протиправною бездіяльність НАЗК щодо неприйняття порядку інформування НАЗК про суттєві зміни в майновому стані у порушення частини третьої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції»; зобов`язати НАЗК прийняти порядок інформування НАЗК про суттєві зміни в майновому стані суб`єкта декларування, передбачений частиною третьою статті 52 Закону України «Про запобігання корупції».

Позовні вимоги мотивовані тим, що на день звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом відповідачем у порушення частини третьої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» не затверджено порядку інформування НАЗК про суттєві зміни в майновому стані суб`єкта декларування, унаслідок чого останнім допущена протиправна бездіяльність, чим, у свою чергу, ускладнено процедуру повідомлення про суттєві зміни в майновому стані для усіх суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», а також надає можливість органу зі спеціальним статусом на свій розсуд установлювати факт порушення певним суб`єктом вимог фінансового контролю.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову.

Приймаючи означені судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з непідтвердження наявності порушеного права позивача у даних правовідносинах, як наслідок і допущеної відповідачем протиправної бездіяльності.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

На рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2019 року представник позивача подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог указано, що внаслідок незастосування судами акта вищої юридичної сили були неправильно застосовані імперативні норми Закону України «Про запобігання корупції», оскільки в судових рішеннях відсутній єдиний підхід до інтерпретації поняття «письмового повідомлення». Судами ототожнено спосіб «подання відповідного електронного повідомлення» із встановленою Законом формою виконання обов`язку суб`єкта декларування «письмово повідомити» про зміни у майновому стані.

Поза увагою судів залишена необхідність надання оцінки всім аргументам учасників справи, в тому числі доводам, викладеним позивачем у позовній заяві, щодо невідповідності пункту 6 Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням НАЗК від 10 червня 2016 року № 3 (далі - Порядок №3), приписам частини другої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції». Відповідач, фактично вийшовши за межі повноважень, закріплених у частині третій статті 52 Закону України «Про запобігання корупції», штучно створив ситуацію правової невизначеності для суб`єктів декларування. Ужитий відповідачем спосіб письмового повідомлення - «шляхом подання електронного повідомлення» не відповідає змісту частини другої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки вказані поняття не є синонімічними, відтак електронна та письмова форми є різновидами відтворення документів. Фактично відповідачем на позивача покладено додатковий обов`язок - повідомлення в електронній формі.

За наведених мотивів скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, неповно з`ясували обставини справи, не надавши належну оцінку всім доводам позивача, чим допустили порушення норм процесуального права, та дійшли помилкових висновків за результатами розгляду та вирішення адміністративної справи.

Ухвалою від 10 квітня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Желтобрюх І.Л. (суддя-доповідач), Білоуса О.В., Стрелець Т.Г. відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У відзиві на касаційну скаргу НАЗК просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки вважає, що пунктом 6 Порядку № 3 чітко визначений порядок і спосіб письмового повідомлення НАЗК суб`єктами декларування про суттєві зміни у своєму майновому стані. Отже, відповідач на підставі пункту 5 частини першої статті 12 та на виконання вимог частини третьої статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» затвердило Порядок, який є нормативно-правовим актом, у якому чітко визначено спосіб повідомлення суб`єктами декларування про суттєві зміни у своєму майновому стані, що свідчить про належне виконання покладеного обв`язку.

21 червня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 20 червня 2019 року № 798/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Шишов О.О. (суддя-доповідач), Дашутін І.В., Мельник-Томенко Ж.М.

23 вересня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 22 вересня 2020 року № 1785/0/78-20, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шишова О.О. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 21 вересня 2020 року № 12), визначено новий склад суду: Соколов В. М. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

Ухвалою від 27 січня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Позивач згідно приписів пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом, на якого поширюється дія цього закону.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання корупції», яким визначено, зокрема, суб`єктів, на яких поширюється дія цього закону, статус НАЗК та види фінансового контролю.

Зокрема, законодавець у частині другій статті 52 Закон України «Про запобігання корупції» визначив, що у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов`язаний письмово повідомити про це Національне агентство.

Рішенням відповідача від 06 вересня 2016 року № 20 затверджено «Порядок інформування Національного агентства з питань запобігання корупції про відкриття рахунку в установі банку-нерезидента», у якому регламентовано форму повідомлення, порядок заповнення та подання такого повідомлення.

Однак, на думку позивача, відповідачем у порушення частини третьої статті 52 Закон України «Про запобігання корупції» не затверджено порядку інформування НАЗК про суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах, який визначено частиною другою статті 2 КАС України, передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож адміністративні суди мали з`ясувати не лише те, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також й наявність порушених прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII).

Народні депутати України є суб`єктами, на яких поширюється дія Закону (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII).

Центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику є Національне агентство з питань запобігання корупції (частина перша статті 4 Закону № 1700-VII).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 9 Закону № 1700-VII незалежність Національного агентства від впливу чи втручання у його діяльність гарантується: 1) спеціальним статусом Національного агентства; 2) особливим порядком відбору, призначення та припинення повноважень членів Національного агентства; 3) особливим, встановленим законом порядком фінансування та матеріально-технічного забезпечення Національного агентства; 4) належними умовами оплати праці членів та службовців апарату Національного агентства, визначеними цим та іншими законами; 5) прозорістю його діяльності; 6) в інший спосіб, визначений цим Законом.

Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб в діяльність Національного агентства з виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 11 Закону № 1700-VII до повноважень Національного агентства належить, в тому числі забезпечення ведення Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Як обумовлено пунктом 5 частини першої статті 12 Закону № 1700-VII, Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень, зокрема має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.

Частиною першою статті 47 Закону № 1700-VII визначено, що Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, формується та ведеться Національним агентством.

Національне агентство забезпечує відкритий цілодобовий доступ до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Відповідно до статті 52 Закону № 1700-VII у разі відкриття суб`єктом декларування або членом його сім`ї валютного рахунка в установі банку-нерезидента відповідний суб`єкт декларування зобов`язаний у десятиденний строк письмово повідомити про це Національне агентство у встановленому ним порядку, із зазначенням номера рахунка і місцезнаходження банку-нерезидента.

У разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов`язаний письмово повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

За змістом частини третьої статті 52 Закону № 1700-VII, порядок інформування Національного агентства про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента, а також про суттєві зміни у майновому стані визначаються Національним агентством.

На виконання наведених законодавчих приписів, у тому числі й частини третьої статті 52 Закону № 1700-VII, НАЗК рішенням від 10 червня 2016 року № 3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 959/29089, затвердило Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (як зазначалось вище далі також - Порядок № 3) та Форму повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб`єкта декларування (далі також - Форма).

У силу приписів Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (далі також - Положення), затверджені НАЗК Порядок та Форма є нормативно-правовими актами, відтак відповідають Конституції України та законам України, іншим актам законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу.

При цьому, згідно з пунктом 1.4 розділу І Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5, порядок - це акт, який встановлює механізм реалізації прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, процедуру застосування нормативно-правового акта та умови провадження певної діяльності.

За приписами пунктів 2.1. та 2.2. розділу ІІ означеного Порядку, відповідно до вимог нормопроектувальної техніки нормативно-правовий акт, окрім іншого: не повинен містити повторів норм права, які містяться в інших нормативно-правових актах; не повинен містити суперечливих норм права; не повинен дублювати однакові за змістом положення, які містяться в тексті цього нормативно-правового акта; не повинен включати положень, що належать до одного й того самого предмета правового регулювання.

При розробці нормативно-правового акта слід виходити з необхідності правового регулювання управлінської діяльності суб`єкта нормотворення, однією з форм реалізації якої є видання розпорядчих документів, вид яких (наказ, постанова, розпорядження, рішення) визначається законами та положеннями.

Таким чином, приписи нормопроектувальної техніки вимагають від суб`єктів нормотворення не допускати прийняття ними декількох нормативно-правових актів з одного й того ж предмета правового регулювання, фактично, з метою уникнення подвійного регулювання та створення передумов для маніпулювання (з обох сторін).

Порядок № 3 у силу вимог пункту 1 розділу І визначає процедуру формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Реєстр).

Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку № 3 до Реєстру включаються такі електронні документи (далі - документи): декларації, що подаються відповідно до статті 45 Закону; повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб`єкта декларування, передбачені частиною другою статті 52 Закону; виправлення декларації, що подаються відповідно до частини четвертої статті 45 Закону.

Пунктом 6 розділу II Порядку № 3 закріплено, що суб`єкти декларування письмово повідомляють Національне агентство про суттєві зміни у своєму майновому стані відповідно до частини другої статті 52 Закону шляхом подання відповідного електронного повідомлення до Реєстру через власний персональний електронний кабінет у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна. Зазначене електронне повідомлення подається шляхом заповнення відповідної електронної форми.

На підставі викладеного Верховний Суд, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, констатує, що вказаним нормативно-правовим актом, прийнятим НАЗК на виконання вимог частини третьої статті 52 Закону № 1700-VII, чітко визначено порядок і спосіб письмового повідомлення НАЗК суб`єктами декларування про суттєві зміни у своєму майновому стані, що свідчить про належне виконання відповідачем покладеного на нього вказаною статтею обов`язку та відсутність жодних передумов для маніпулювання нормами, на що вказує позивач.

Водночас, Верховний Суд звертає увагу, що можливість оскарження до суду рішень, прийнятих суб`єктами владних повноважень, дій, вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність) передбачена частинами першою, другою статті 55 Конституції України та статтями 2, 6 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Беручи до уваги встановлені судами обставини справи, суть спірних правовідносин та їх правове регулювання, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, що підлягає захисту у даних правовідносинах. Протилежного позивачем не доведено.

Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень були б протиправними, підстави для задоволення позову були б відсутні. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

За частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною другої цієї статті встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Однак, у ході касаційного розгляду справи не знайшли своє підтвердження твердження скаржника про ненадання судами оцінки всім аргументам учасників справи, в тому числі доводам, викладеним позивачем у позовній заяві.

Суд констатує, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Доводи скаржника не спростовують висновків судів і зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин.

Отже, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX та статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу народного депутата України ОСОБА_1, подану адвокатом Байдою Оленою Володимирівною, залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк