Справа № 420/6299/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/6299/20

Головуючий в І інстанції: Єфіменко К.С.

Дата та місце ухвалення рішення: 01.10.2020 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про визнання дій протиправними та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про визнання протиправними дій щодо здійснення розрахунку основної винагороди та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди від 16.10.2019 року у виконавчому провадженні № 60334309 та від 04.07.2019 року у виконавчому провадженні № 59473910.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. перебуває виконавче провадження № 60334309 з примусового виконання виконавчого листа № 509/4648/14-ц, виданого 15.05.2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також виконавче провадження № 59473910 з примусового виконання виконавчого листа № 2-559/11, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області 10.04.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В рамках вказаних виконавчих проваджень відповідачем винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди, які, на думку позивача, є протиправними та підлягають скасуванню. Позивач посилається на те, що здійснені відповідачем розрахунки основної винагороди є завищеними і визначені з порушенням вимог чинного законодавства. Позивач вважає, що відповідач, стягуючи по одному кредитному зобов`язанню заборгованість, стягує подвійну суму тіла кредиту (по двом листам складає однакову суму) та двічі свою винагороду.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень ст. 31 Закону № 1403 та п. 19 Порядку, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми. На думку позивача, при винесенні оскаржуваних постанов відповідачем порушено вимоги ст. 31 Закону № 1403, у зв`язку з чим останні підлягають скасуванню.

Також позивач не погоджується з валютою винагороди за виконавчим провадженням № 60334309.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою закрити провадження по справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що справу розглянуто неповноважним складом суду, оскільки спір, який виник між сторонами підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства. Цього висновку апелянт дійшов з огляду на те, що оскільки виконавчі листи, які перебувають на його виконанні, видані Овідіопольським районним судом в рамках виконання рішень у цивільних справах, то і розгляд питання щодо правомірності постанов про стягнення основної винагороди виконавця підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення приватним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, оскільки приватний виконавець, приймаючи постанову про стягнення основної винагороди, при відкритті виконавчого провадження, не знає і не може знати яку суму йому вдасться стягнути фактично. Відповідач вважає, що з огляду на зазначене винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди здійснюється одночасно з відкриттям виконавчого провадження.

Апелянт звернув увагу суду на те, що рішення Овідіопольського районного суду, на виконання яких і було видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні державного виконавця, не скасовані, вказані виконавчі листи не визнані такими, що не підлягають виконанню, постанови про відкриття виконавчих проваджень № 59473910 та № 60334309 також не оскаржувались позивачем.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, а трактування змісту та суті рішень поза межами встановленої процесуальної процедури, забороняється.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просила залишити судове рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на надання пояснень у справі та відсутність додаткових пояснень, сторони в судовому засіданні зазначили, що не заперечують проти продовження апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, ухвалою від 21.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, вирішила продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області № 2-599/11 від 16 грудня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» загальну суму боргу у розмірі 2 942 263,87 (два мільйони дев`ятсот сорок дві тисячі двісті шістдесят три гривні та вісімдесят сім копійок) гривень, з яких: 1966670,80 гривень - заборгованість за кредитом; 832347,41 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; 143245,66 гривень - заборгованість по пені, яка утворилась за кредитним договором № 010/2-0-1/08-067 від 22 лютого 2008 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 04.07.2019 р. було відкрито виконавче провадження №59473910 з примусового виконання виконавчого листа № 2-599/11, виданого 10.04.2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 2942263,87 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1966670,80 грн., заборгованість за відсотками - 832347,41 грн., заборгованість по пені -143245,66 грн.

04.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. було прийнято постанову у вказаному виконавчому провадженні №59473910 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 294226,39 грн.

Крім того, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області № 509/4648/14-ц від 02 лютого 2015 року було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до Сичової О.М. про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» () за кредитним договором № 010/2-0-1/08-067, укладеного між сторонами 22.02.2008 р. у розмірі 580935,27 дол. США, з яких заборгованість по кредиту - 246675,63 дол. США, заборгованість по відсотках - 202752,30 дол. США, заборгованість по пені - 131507,34 дол. США - звернуто стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» () на предмети іпотеки за нотаріально-посвідченим договором іпотеки від 26.02.2008 р. (реєстр. № 393) посвідченого, приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Рєкою Л.А. на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 593,7 кв.м, житловою 122,9 кв.м, який належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Рєкою Л.А. від 18.07.2006 р. (реєстр. № 4137) і зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний № 152031143, номер запису 940 в книзі 6, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 12482218, виданого Овідіопольським РБТІ 13.11.2006 р.) та на земельну ділянку, загальною площею 0,100 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер ::01:003:0280, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 947458 від 09.11.2006 р., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - шляхом продажу вищевказаних предметів іпотеки згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку» з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 16.10.2019 р. було відкрито виконавче провадження №60334309, з примусового виконання виконавчого листа № 509/4648/14-ц, виданого 15.05.2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області, про звернення стягнення на іпотечне майно: житловий будинок, земельна ділянка, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі його Одеської обласної дирекції в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 010/2-0-1/08-067 від 22 лютого 2008 року в розмірі 580 935, 27 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 246 675,63 дол. США, заборгованість за відсотками - 202 752,30 дол. США, заборгованість по пені -131 507, 34 грн.

16.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 58093,53 дол. США.

Не погоджуючись з постановами приватного виконавця про стягнення основної винагороди від 04.07.2019 року у ВП № 59473910 та від 16.10.2019 року у ВП № 60334309, а також з діями по обрахунку суми основної винагороди, позивач звернулась до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідно до положень ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та пункту 19 "Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця", затвердженого постановою КМУ від 08.09.2016 року № 643, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Крім того, суд вважав протиправною постанову приватного виконавця від 04.07.2019 року також з огляду на те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області №509/4648/14-ц від 02 лютого 2015 року задоволено позовні вимоги до позивача у більшому об`ємі, який включає в себе зобов`язання за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області № 2-599/11 від 16 грудня 2011 року, а тому виконання рішення суду у справі №509/4648/14-ц від 02 лютого 2015 року потягне за собою виконання рішення № 2-599/11 від 16 грудня 2011 року у виконавчому провадженні №60334309. Суд дійшов висновку, що постанова приватного виконавця Парфьонова Г.В від 04.07.2019 р. про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №59473910 підлягає скасуванню, оскільки чинним законодавством не передбачено подвійного стягнення виконавчого збору.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 3 відповідно до Закону №1404 підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 2 статті 5 Закону №1404 встановлено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім рішень, визначених у зазначеній частині статті 5 Закону.

Статтею 10 Закону №1404 визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ст. 26 Закону № 1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частиною 2 ст. 27 Закону № 1404 визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 4 цієї статті, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-VIII), державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Статтею 31 цього Закону визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, зокрема, пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Частиною 4 статті 31 Закону № 1403-VIII встановлено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

В свою чергу, згідно ч.ч. 5-7 ст. 31 Закону № 1403-VII, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно ч. 8 цієї статті за погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково.

Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкції № 512/5), яка розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 9 Розділу ІІІ Інструкції № 512/5, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Безпосередньо порядок, передбачений для стягнення виконавчого збору, врегульований пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції № 512/5, якою встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем основної винагороди не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження, яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

Таким чином, нормами чинного законодавства передбачено, що постанова про стягнення з приватного виконавця виконавчого збору виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Як встановлено в ході розгляду справи, 04.07.2019 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження №59473910 по виконанню виконавчого листа № 2-599/11, виданого 10.04.2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області, на користь стягувача - ТОВ "Фінансова компанія "Форінт", тобто розпочато примусове виконання стягнення за виконавчим документом.

У той же день, 04.07.2019 року відповідачем була винесена оскаржувана постанова про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 294 226,39 грн. (10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню).

Аналогічно і у виконавчому провадженні №60334309, приватним виконавцем 16.10.2019 р. було відкрито виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 509/4648/14-ц, виданого 15.05.2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області та у той же день, 16.10.2019 року, винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 58093,53 дол. США (10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню).

З огляду на зазначені вище правові норм, що регулюють питання щодо винесення оскаржуваних постанов, колегія суддів приходить до висновку, що відкриваючи виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2-599/11 та № 509/4648/14-ц, виданих Овідіопольським районним судом Одеської області та приймаючи одночасно з постановами про відкриття виконавчого провадження, постанови про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків, приватний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, яке регулює спірні правовідносини.

З огляду на зазначене, жодних правових підстав для визнання протиправними та скасування спірних постанов відповідача від 04.07.2019 року та від 16.10.2019 року немає.

Колегія суддів підкреслює, що стягнення основної винагороди, крім визначених законом випадків, коли така винагорода не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди.

В свою чергу доводи позивача, підтримані судом першої інстанції, про те, що обов`язковими умовами для стягнення основної винагороди, відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження», є фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень є необґрунтованими, оскільки виходячи із вищенаведених положень діючого законодавства, основна винагорода визначається саме з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Оскільки на час відкриття виконавчих проваджень відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у приватного виконавця були відсутні, тому приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження стягнуто основну винагороду приватного виконавця.

Безпідставним є посилання суду першої інстанції на протиправність постанови приватного виконавця від 04.07.2019 року з огляду на те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області №509/4648/14-ц від 02 лютого 2015 року задоволено позовні вимоги до позивача у більшому об`ємі, який включає в себе зобов`язання за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області № 2-599/11 від 16 грудня 2011 року, що свідчить на переконання суду першої інстанції про те, що виконання рішення суду у справі №509/4648/14-ц від 02 лютого 2015 року потягне за собою виконання рішення № 2-599/11 від 16 грудня 2011 року у виконавчому провадженні №60334309, а чинним законодавством не передбачено подвійного стягнення виконавчого збору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст. 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Як вже зазначалось вище, згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, що передбачає примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення).

В ході розгляду справи встановлено, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, на підставі яких видано виконавчі листи № 2-599/11 та № 509/4648/14-ц набрали у встановленому порядку законної сили, є чинними та не скасовані в апеляційному порядку. Виконавчі листи, які надійшли до приватного виконавця на виконання також є чинними у встановленому порядку не визнавались такими, що не підлягають виконанню.

Таким чином, у провадженні приватного виконавця перебували два окремих виконавчих провадження, які підлягали виконанню.

Приватний виконавець позбавлений права надавати оцінку правомірності винесення судами рішень та наявності чи відсутності підстав, не визначених чинним законодавством, для виконання виконавчих листів.

Враховуючи, що приватним виконавцем було відкрито два виконавчі провадження по виконанню двох різних виконавчих листів, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно одночасно з відкриттям цих виконавчих проваджень винесено постанови про стягнення основної винагороди від 04.07.2019 року та від 16.10.2019 року.

Колегія суддів також не приймає до уваги твердження позивача про протиправність постанови приватного виконавця від 16.10.2019 р., з огляду на визначення в ній суми основної винагороди не у національній валюті.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що відсоток основної винагороди у постанові про її стягнення, розраховується від суми, що підлягає примусовому стягнення на користь стягувача. З огляду на те, що у виконавчому листі № 509/4648/14-ц, виданому 15.05.2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області, суму заборгованості, яка підлягала стягненню визначено у доларах США, колегія суддів вважає, що розрахунок в оскаржуваній постанові суми основної винагороди саме від визначеної у виконавчому листі суми, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. щодо здійснення розрахунку основної винагороди та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди від 16.102019 року у виконавчому провадженні № 60334309 та від 04.07.2019 року у виконавчому провадженні № 59473910, та відповідно, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що свідчить про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В свою чергу, у поданій апеляційній скарзі апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року та закрити провадження у справі, у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з вказаними твердженнями апелянта, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, відповідно до п.5 ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження", постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, накладення штрафу, про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Відповідно до ст. 74 вказаного Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В свою чергу, частиною 2 цієї статті визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, положеннями Закону України "Про виконавче провадження" крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, визначено і спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 921/16/14-Г/15.

З огляду на викладене, підстав для закриття провадження по справі у зв`язку із непідсудністю даної справи судам адміністративної юрисдикції колегія суддів не вбачає.

В свою чергу, відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року -скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про визнання дій протиправними та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.01.2021 р.

Суддя - доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька