Справа № 240/1941/20
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1941/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

26 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Мацького Є.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Чорнокнижник О.В.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Білохівського А.В.

представника позивача: Циганчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року (м. Житомир, 29 вересня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що позивач з 07.09.2018року перебувала на посаді начальника управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації, що відносилася до категорії "Б" посад державної служби. Відповідно до розпорядження Відповідача від 26.09.2019року №337 припинено управління культури та туризму Житомирської ОДА шляхом приєднання до новоствореного департаменту культури, молоді і спорту. Одночасно позивача було призначено головою ліквідаційної комісії ліквідованих управлінь. 31.10.2019 року позивача було попереджено про майбутнє звільнення з посади у зв`язку із ліквідацією управління культури та туризму Житомирської ОДА та запропоновано цілий ряд вакантних посад, які, на думку позивача та її представника, не є рівноцінними займаній посаді та не відносилися до категорії "Б" посад державної служби. Відповідно до оскаржуваного розпорядження Відповідача від 24.12.2019року №406-к Позивача звільнено з посади начальника управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації у зв`язку із скороченням цієї посади. Позивач та її представник таке звільнення вважають незаконними, так як відповідачем порушено вимог ст.87 Закону України "Про державну службу" та ст.49-2 Кодексу законів про працю України. Відповідачем при звільненні позивача не було запропоновано рівноцінні посади, що свідчить про упереджене відношення до позивача.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач по даній справі, з 07.09.2018 року перебувала на посаді начальника управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації, що відносилася до категорії "Б" посад державної служби.

Відповідно до розпорядження відповідача від 24.12.2019року №406-к позивача з 31.12.2019 року звільнено з посади начальника управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації у зв`язку із скороченням цієї посади, відповідно до п.1 ч.1 та ч.4 ст.87 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року N 889-VIII (далі - Закон N 889-VIII).

Розпорядженням відповідача від 27.01.2020 року №11-к внесено зміни до оскаржуваного розпорядження щодо дати звільнення позивача, зумовленої листками її непрацездатності, відповідно до якого позивач вважається звільненою із займаної посади з 27.01.2020 року.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, за приписами ст.5 Закону N 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону N 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

В силу пункту 1 частини першої статті 87 Закону N 889-VIII ( в редакції на час спірних відносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що скорочення посади начальника управління культури та туризму Житомирської обласної державної адміністрації було зумовлено упорядкуванням структури обласної державної адміністрації відповідно до розпорядження Відповідача від 26.09.2019року №337 щодо ліквідації управління культури та туризму шляхом приєднання його та управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту до новоствореного департаменту культури, молоді і спорту.

Правомірність вказаного розпорядження відповідача позивачем не оскаржується, а тому таке розпорядження відповідно до вимог ст.9 КАС України не є предметом судового розгляду в межах даної адміністративної справи.

Суть спору між сторонами в даній справі зведена виключно до дотримання трудових прав Позивача в результаті такого звільнення.

При цьому є обґрунтованими доводи позивача та його представника, що в розумінні вимог ст.5 Закону N 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону N 889-VIII регулюється законодавством про працю з урахуванням вимог абзацу третього частини третьої цієї ж статті.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абзац третій частини третьої статті 87 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 р. N 117-IX).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, законодавець визначив такі умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівників при скороченні чисельності або штату, як:

- персональне попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці;

- та обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач 31 жовтня 2019 року, тобто за два місяці до звільнення, персонально попередив позивача про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону N 889-VIII.

Позивач в позовній заяві визнає, що одночасно із попередження про наступне звільнення відповідачем їй (позивачу) були запропоновані слідуючі вакантні посади:

- заступник начальника управління - начальник відділу культурно-мистецьких установ управління культури та туризму;

- головний спеціаліст відділу культурно-мистецьких установ управління культури та туризму;

- провідний спеціаліст відділу культурно-мистецьких установ управління культури та туризму;

- завідувач сектору з питань персоналу Департаменту культури, молоді та спорту;

- головний спеціаліст сектору з питань персоналу Департаменту культури, молоді та спорту;

- начальник відділу у справах релігій, національностей та охорони культурної спадщини управління культури та туризму;

- державний реєстратор відділу у справах релігій, національностей та охорони культурної спадщини управління культури та туризму;

- головний спеціаліст у справах релігій, національностей та охорони культурної спадщини управління культури та туризму;

- заступник начальника управління - начальник відділу молодіжної політики та національно - патріотичного виховання управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- головний спеціаліст відділу молодіжної політики та національно-патріотичного виховання управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- провідний спеціаліст відділу молодіжної політики та національно-патріотичного виховання управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- начальник відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- заступник начальника відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- головний спеціаліст відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- провідний спеціаліст відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- спеціаліст відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- начальник відділу - головний бухгалтер відділу фінансово-господарського забезпечення Департаменту культури, молоді та спорту;

- заступник начальника відділу - головний бухгалтер відділу фінансово-господарського забезпечення Департаменту культури, молоді та спорту;

- головний спеціаліст відділу Департаменту культури, молоді та спорту;

- спеціаліст відділу Департаменту культури, молоді та спорту;

- водій легкового автомобіля Департаменту культури, молоді та спорту;

- головний спеціаліст у справах релігій, національностей та охорони культурної спадщини управління культури та туризму;

- заступник начальника управління-начальник відділу молодіжної політики та національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- головний спеціаліст відділу молодіжної політики та національно-патріотичною виховання, молоді та спорту;

- провідний спеціаліст відділу молодіжної політики та національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- начальник відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- заступник начальника відділу фізичної культури та спорту управління національно- патріотичного виховання, молоді та спорту;

- головний спеціаліст відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту;

- провідний спеціаліст відділу фізичної культури та спорту управління національно- патріотичного виховання, молоді та спорту;

- спеціаліст відділу фізичної культури та спорту управління національно-патріотичного виховання, молоді та спорту.

Від зайняття даних посад позивач відмовилася. Доводи позивача та її представника про те, що відповідач повинен був запропонувати виключно рівнозначні вакантні посади відносилися до категорії "Б" посад державної служби, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, в частині третій статті 49-2 КЗпП України законодавець прямо зазначає про обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю.

Позивач та її представник не врахували, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону N 889-VIII (у редакції Закону України від 19.09.2019 р. N 117-IX) рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Поділ державних органів за відповідними рівнями визначено правовими нормами ст.51 Закону N 889-VIII (у редакції Закону України від 19.09.2019 р. N 117-IX).

Вказані правові норми прямо зазначають, що рівнозначна посада не ототожнюється з певною категорією посади державної служби.

Також є безпідставними доводи позивача та її представника про недотриманням відповідачем вимог статті 42 КЗпП України в результаті не пропонування позивачу зайняти інші вакантні посади, а саме:

- директора та заступника директора новоствореного департаменту культури, молоді і спорту;

- директора департаменту регіонального розвитку;

- директора департаменту агропромислового розвитку та економічної політики;

- начальника управління екології та природних ресурсів;

- начальника управління інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю;

- начальника служби у справах дітей;

- керівника служби управління персоналом апарату облдержадміністрації;

- заступника начальника управління - начальника відділу з питань децентралізації та стратегічного планування управління з питань адміністративно-територіального устрою та організаційної роботи апарату облдержадміністрації;

- начальника відділу організаційного та протокольного забезпечення офіційних заходів управління з питань адміністративно-територіального устрою та організаційної роботи апарату облдержадміністрації;

- начальника відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління апарату облдержадміністрації;

- заступника начальника відділу фінансово-господарського забезпечення апарату облдержадміністрації;

- начальника відділу інформаційних технологій та цифрового розвитку апарату облдержадміністрації.

По-перше, встановлено, що штатний розпис вказаного департаменту передбачав дві посади заступника директора новоствореного департаменту культури, молоді і спорту. Призначення на ці посади не віднесено до повноважень Відповідача. Згідно досліджених судом наказів в.о. директора цього департаменту від 30.10.2019року на вказані посади було призначено конкретних осіб.

По-друге, безспірно, за приписами частини п`ятої статті 22 Закону N 889-VIII із змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 р. N 117-IX) у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Водночас, позивач та її представник не врахували, що таке призначення є правом відповідача, як державного органу, а не обов`язком.

По-третє, відповідно до частини першої ст. 21 Закону N 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. В розумінні вимог статті 22 Закону N 889-VIII конкурс на зайняття посад державної служби з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться на зайняття вакантної посади державної служби.

Відтак, є обґрунтованими доводи представника відповідача щодо здійснення заміщення вакантних посад директорів вказаних департаментів та керівника управління виключно за результатами конкурсу.

Такі конкурси призначалися відповідно до досліджених судом розпоряджень відповідача від 10.10.2019року № 291-к, від 17.10.2019року №300-к, від 24.10.2019року №303-к та від 08.01.2020року № 3-к. Жодних обмежень щодо права позивача на участь в таких конкурсах суду не надано.

Крім того, слід врахувати доводи представника відповідача щодо особливостей призначення на певні перелічені вакантні посади, а саме необхідності для таких призначень відповідних погоджень відповідних центральних органів виконавчої влади, враховуючи подвійне підпорядкування таких служб.

Також слід врахувати доводи представника відповідача щодо необхідності відповідної фахової освіти для призначення на певні вакантні посади (в галузі права, фінансів, інформаційних технологій, тощо).

Позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів щодо наявності в неї відповідної фахової освіти для призначення на вказані вакантні посади.

Інших доказів щодо протиправності оскарженого розпорядження відповідача в позовній заяві позивача не наведено. За приписами ст.9 КАС України суд розглядає спір виключно в межах позовних вимог та доводів сторін.

Отже, наведені докази свідчать, що відповідачем при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, у тому числі положення частини другої статті 40, частин другої і третьої статті 49-2 КЗпП України та ст.87 Закону N 889-VIII, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 січня 2021 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Мацький Є.М.