Справа № 368/467/20
Суддя: Закаблук О. В.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 368/467/20
Рішення

Іменем України

"08" вересня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді - Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання - Гембар В.В.

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, суд, -

В С Т А Н О В И В :

07.05.2020 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, в прохальній частині якого позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого:

- скасувати постанову серії ЕАК № 2448501 від 27.04.2020 року щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП;

- витребувати з управління патрульної поліції м. Києва відеозапис з нагрудної камери відповідача та інших працівників поліції, які перебували разом з капралом І.В. Пальчиком під час складання на неї адміністративних матеріалів.

07.05.2020 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 15 - 1 ЦПК України для слухання даного адміністративного провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

01.07.2020 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст. 171, 179 КАС України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 11 год. 00 хв. 15.07.2020 року.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 15.07.2020 року, позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява позивачки, в якій вона просить суд слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 15.07.2020 року, відповідач не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, відповідно, - неявку відповідача в судове засідання суд визнав неповажною та такою, яка не перешкоджає проведенню підготовчого судового засідання.

15.07.2020 року Кагарлицьким районним судом проведено підготовче судове засідання, по результатам якого судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 КАС України винесено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання, та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 год. 00 хв. 08.09.2020 року.

В судове засідання, яке відбулося 08.09.2020 року, позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте, в матеріалах справи міститься письмова заява позивачки, в якій вона просить суд слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання, яке відбулося 08.09.2020 року, відповідач не з`явився, хоча повідомлявся судом про день, час та місце слухання справи відповідно, - неявку відповідача в судове засідання суд визнав неповажною та такою, яка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви, - задовольнити, шляхом винесення рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

27.04.2020 року о 03 годині ОСОБА_1 (позивачка по справі) рухалась на власному автомобілі марки «Skoda», моделі «Fabia», державннй номерний знак НОМЕР_1 , та була зупинена Відповідачем, - поліцейським управління патрульної поліції м. Києва, 4 батальйон, 4 рота, капралом поліції Пальчиком Ігорем Віталійовичем, який повідомив ОСОБА_3 , що в автомобілі не працює ліва фара, чим позивачка ОСОБА_1 порушила норми чинного законодавства України.

Позивачка ОСОБА_1 повідомила відповідача, що вона перед початком руху свого транспортного засобу особисто переконувалася в справності автомобіля, зокрема, - освітлювальних приладів.

Незважаючи на пояснення позивачки ОСОБА_1 , відповідач по справі, - поліцейський управління патрульної поліції м. Києва, 4 батальйон, 4 рота, капрал поліції Пальчик Ігор Віталійович склав у відношенні адміністративний матеріал, зокрема, - постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2448501, відповідно до якої позивачку ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 121 КУпАП за порушення п. 31.4.3. ПДР України.

Суд вважає вищевказану постанову незаконною, яка винесена з істотним порушенням вимог Конституції України, норм КУпАП, які регулюють порядок притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності, та така постанова підлягає скасування в судовому порядку з огляду на наступне:

Позивачка ОСОБА_1 стверджує в мотивувальній частині позовної заяви, що перед початком руху свого автомобіля вона переконалася в технічній справності свого автомобіля, зокрема, - у справності світлових приборів, які на момент початку нею руху були в справному стані.

Більше того, позивачка стверджує в мотивувальній частині позовної заяви, що обидві фари її автомобіля були справними на час спілкування з працівником поліції та після спілкування з ним.

Вищевказані факти відповідачем в установленому Законом порядку належними та допустимими доказами в судовому засіданні не спростовані, - з причин неявки відповідача та ненадіслання на адресу суду письмових доказів на встановлення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Суд, з огляду на матеріали справи вважає, що в даному випадку не те що не доведено наявність в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП, а й взагалі не доведено саму подію адміністративного правопорушення.

Суд зазначає, що згідно норм чинного КАС України обов`язок спростування доказів позивача ОСОБА_1 цілком та повністю лежить на юридичній відповідальності відповідача, - поліцейського управління патрульної поліції м. Києва, 4 батальйон, 4 рота, капралі поліції Пальчику Ігорю Віталійовичу , проте, - це ним зроблено не було.

Такий обов`язок покладено на відповідача згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, - відповідач по справі, - поліцейський управління патрульної поліції м. Києва, 4 батальйон, 4 рота, капрал поліції Пальчик Ігор Віталійович порушив норми чинного КУпАП щодо порядку складання (оформлення) матеріалів про адміністративне правопорушення, та винесення постанови по результатам розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Стаття 8 КУпАП передбачає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративне правопорушення ведеться на підставі закону, шо діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Згідно частини 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як зазначалося вище, в даній адміністративній справі взагалі не доведено події адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 121 КУпАП, а не те наявності складу такого адміністративного правопорушення в діях позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до частини п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.

Відповідно до пункту 1.1. ПДР ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, а також у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання (пункти 3 та 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію»).

Стаття 35 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає випадки в яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби. До них відноситься, зокрема якщо водій порушив ПДР.

Статтею 217 КУпАП передбачено, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.

У відповідності до пункту 5 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, передбачені ч. 1 ст. 121 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У цьому випадку уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 нього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Суд зазначає, що в даному випадку відповідачем порушено вимоги ст. 258 КУпАП, так як факт вчинення адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 121 КУпАП, - оспорювався позивачкою, що, звісно, - зобов`язувало відповідача скласти протокол про адміністративне правопорушення, проте, - це відповідачем зроблено не було, що є порушенням ч. 5 ст. 258 КУпАП, та є однією із підстав для скасування винесеної відповідачем постанови.

Порядок розгляду адміністративної справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (складання інспектором Державтоінспекції протоколу про правопорушення, розгляд адміністративної справи на підставі цього протоколу уповноваженим органом - Управлінням Державтоінспекції та за результатами її розгляду винесення постанови цим органом) був змінений з урахуванням положень Закону України «Про Національну поліцію» та внесенням змін до КУпАП.

Тобто, на теперішній час, згідно з положеннями КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху інспектором патрульної поліції не складається, саме інспектор (працівник органу і підрозділу Національної поліції, який має спеціальне звання), а не Управління патрульної поліції, уповноважений розглядати адміністративну справу та за результатами її розгляду виносити постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином інспектор патрульної поліції, який уповноважений виносити постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, на місці вчинення адміністративного правопорушення, зокрема, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, має право здійснювати розгляд адміністративної справи, де було вчинено таке адміністративне правопорушення та на місці де він несе службу в той час.

Відтак підготовка та розгляд справи про адміністративне правопорушення у відповідності до статті 276 КУпАП здійснена Відповідачем за місцем його перебування та виконанням ним посадових обов`язків, який в даному випадку був уповноважений розглядати вказану адміністративну справу на місці здійснення адміністративного правопорушення, а не за місцем розташування органу, в якому він працює, проте, все одно в зв`язку з незгодою позивачки з вчиненням нею адміністративного правопорушення відповідачу необхідно було скласти протокол, на підставі якого виносити постанову у справі про адміністративнеправопорушення.

Наведені твердження також узгоджуються з висновками судів апеляційної та касаційної інстанції, які були викладені у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі № 753/17124/16 та ухвалах Вищого адміністративного суду України від 28.12.2016 у справі № К/800/36352/16 та від 11.07.2017 у справі № 760/11627/16-а.

Відповідно до частини 2 статті 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Згідно з положеннями статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які перелічені в ст. 251 КУпАП на доведеності вини позивачки ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП, що є також однією із підстав для скасування постанови, та, відповідно, - задоволення даного позову.

Відповідно до статті 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, Іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Стаття 278 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно положень статті 279 КУпАП розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу.

Проте, відповідачем було допущено наступні істотні порушення, які є підставою для скасування оспорюваної постанови.

Так, згідно ст. 59 Конституції:

Кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Отже, що стосується положень ст. 59 Конституції України, то слід зазначити, що правовий захист людини й громадянина становить важливу частину функціонування та розвитку правової системи будь-якої сучасної демократичної, правової і соціальної держави й водночас є однією з найважливіших гарантій конституційно-правового статусу людини. Як один з предметів регулювання сучасного конституційного права України, він має складну структуру і включає кілька елементів, одним з яких є правова (юридична) допомога.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тощо. На власне доктринальному рівні, інститут правової допомоги постає одночасно і як невід`ємне право людини і громадянина, що органічно входить до загальної системи прав людини (у такому разі йдеться про право на правову допомогу), і як гарантія конституційно-правового статусу людини і громадянина.

На доктринальному рівні конституційно-правові гарантії прав і свобод людини й громадянина прийнято характеризувати як систему умов і засобів, юридичних механізмів забезпечення належної реалізації визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини й громадянина або ж як «систему визначених Конституцією та законами України способів і юридичних механізмів забезпечення належної реалізації громадянських, політичних, економічних, соціальних, культурних і інших, закріплених у Основному Законі прав і свобод людини». Тобто за своїм характером зазначені гарантії є юридичними нормами, які дають можливість реалізувати права та свободи людини й громадянина в житті.

Водночас, - це умови, які зобов`язана створити держава для реалізації конституційних прав і свобод громадян, система заходів, спрямована на реалізацію відповідних прав і свобод.

В Конституції України закріплено не лише основні права та свободи людини й громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод (ч. 2 ст. 22), неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану (ст. 64), забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (ч. З ст. 8, частини 2 і 5 ст. 55).

Як було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року, важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини й громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті ч. 1 цієї статті «кожен має право на правову допомогу», поняття «кожен» охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 21, частини 1, 2 ст. 24 Конституції України). Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини й громадянина і в цьому полягає його соціальна значущість. Серед функцій такого права в суспільстві слід окремо зазначити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й насамперед спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини й громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

У згаданому Рішенні Конституційний Суд України чітко зазначив, шо гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки шодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом сг. 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу в жодному випадку не може бути обмежене.

Відповідно до Основного Закону України положення «кожен має право на правову допомогу» (ч. 1 ст. 59) є нормою прямої дії (ч. 3 ст. 8), і навіть за умови, якшо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Таким чином, право на правову допомогу має подвійну природу, яка відображає його зміст і конституційне призначення. З одного боку, це одне з фундаментальних прав людини, яке кожна особа отримує як учасник і суб`єкт правовідносин, у які вона вступає у своєму суспільному житті, з другого - це одна з ключових конституційних гарантій прав і свобод людини, а також її конституційно-правового статусу, що дозволяє забезпечувати та реалізовувати визначені Конституцією України права й свободи людини й громадянина.

З огляду на свою теоретичну і практичну значущість, як одне з фундаментальних прав людини і одночасно як гарантія конституційно-правового статусу людини і громадянина, право на правову допомогу набуло свого відображення в чинному міжнародному праві.

Зокрема, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p., передбачає право кожного обвинуваченого захищати себе особисто або використовувати правову допомогу захисника, вибраного ним на власний розсуд (ст. 6). У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 p., ратифікованому Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19 жовтня 1973 p., зазначено, що держава повинна гарантувати кожному, чиї права і свободи порушено, ефективний засіб правового захисту, і таке право повинне встановлюватись судовим або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави (ст. 2), та гарантувати можливість вільного вибору обвинуваченим захисника (п. 3 ст. 14). Основні принципи, що стосуються ролі юристів, прийняті восьмим Конгресом ООН з питань попередження злочинності і поводження з правопорушниками 27 серпня - 7 вересня 1990 p., передбачають, що кожна людина має право звернутися до будь-якого юриста за допомогою для захисту й відстоювання своїх прав та захисту їх на всіх стадіях кримінального судочинства (принцип 1 ); жодний суд чи адміністративний орган, в якому визнається право на адвоката, не відмовляється визнавати права юриста відстоювати в суді інтереси свого клієнта, за винятком тих випадків, коли юристу було відмовлено в праві виконувати свої професійні обов`язки відповідно до національного права і практики та цих принципів (принцип 19). Таким чином, наведені міжнародно- правові акти передбачають невід`ємне право людини захищати себе особисто або через вільно вибраного на власний розсуд захисника з-поміж юристів, які можуть надати ефективний правовий захист. Ці положення міжнародно-правових актів щодо права фізичної особи на захист від обвинувачення відтворені в положеннях ч. 1 ст. 59 Конституції України, які закріплюють право кожної фізичної особи на правову допомогу і право вільного вибору захисника з метою захисту від обвинувачення.

Як було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України, статті 44 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 268, 271 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про право вільного вибору захисника) № 13-рп/2000 від 16 листопада 2000 р., з метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини та громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно, суд вважає, що порушення Конституційного права ОСОБА_1 на захист, який їй гарантовано ст. 69 Конституції України, та ст. 268 КУпАП, - в сукупністю з іншими порушеннями, які вказані судом вище, - є достатньою підставою для скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України:

- за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положенням «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженою наказом МВС України №1395 від 07.11.2016 року, ч. 1 ст. 121 КУпАП, ст.ст. 245, 283, 284, 285, 286, 289 КУпАП, п. 2 ч. 1 ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, - задовольнити.

Визнати дії поліцейського управління патрульної поліції м. Києва, 4 батальйон, 4 рота, капрала поліції Пальчика Ігора Віталійовича щодо складання та винесення постанови серії ЕАК № 2448501 від 27.04.2020 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, яку було винесено у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Міжлісся Барського району Вінницької області, громадянки України, паспорт громадянки України № НОМЕР_2 , виданий 14.05.2019 року органом 3231, - неправомірними.

Визнати постанову серії ЕАК № 2448501 від 27.04.2020 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, яку було винесено у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Міжлісся Барського району Вінницької області, громадянки України, паспорт громадянки України № НОМЕР_2 , виданий 14.05.2019 року органом 3231, яка складена та винесена суб`єктом владних повноважень, - поліцейським управління патрульної поліції м. Києва, 4 батальйон, 4 рота, капралом поліції Пальчиком Ігорем Віталійовичем, - незаконною, та її скасувати, а провадження по адміністративній справі закрити на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.

Згідно ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Згідно ст. 297 КАС України апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5 Розділу VII Перехідні Положення апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Шостого Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками процесу, які не були під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Закаблук