Справа № 640/18560/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року м. Київ № 640/18560/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмедтекстиль» (18018,

Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, 165А)

до Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська площа, 8)

про визнання протиправною та скасування податкової консультації, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрмедтекстиль» (надалі по тексту - позивач, товариство) з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (надалі по тексту - відповідач, ДФС України), в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію відповідача від 19 липня 2018 року №3176/6/99-99-13-02-03-15/ІПК (надалі по тексту - податкова консультація).

Заявлену вимогу позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана податкова консультація суперечить вимогам законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач процесуальним правом, наданим статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався та не надав до суду відзив на адміністративний позов.

З огляду на викладене вище, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Позивач звернувся до Головного управління ДФС у Черкаській області із листом від 06 червня 2018 року №433, у якому просив надати податкову консультацію щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб (надалі по тексту - ПДФО) та військовим збором суми відшкодування працівникові витрат. У листі позивач повідомив, що працівник товариства під час розмитнення вантажу розрахувався власними коштами від імені товариства за послуги зберігання вантажу. В бухгалтерію товариства працівником надано авансовий звіт з оригіналами відповідних первинних документів, а саме: фіскальним чеком, квитанцією, актом надання послуг. Відповідно до вимог цивільного законодавства України товариство зобов`язане відшкодувати витрати працівника, якщо придбані товари (роботи, послуги) своєчасно та в повному обсязі оприбутковані й відображені в бухгалтерському обліку товариства. У зв`язку з викладеним позивач просив роз`яснити чи підлягають оподаткуванню ПДФО та військовим збором кошти, що були відшкодовані працівникові у зв`язку з придбанням останнім послуг на потреби працедавця - товариства за власні кошти.

Листом від 02 липня 2018 року №28003/23-00-13-0116 Головне управління ДФС у Черкаській області повідомило позивача, що запит останнього направлено до ДФС України для розгляду питання про внесення відомостей про таку консультацію до Єдиного реєстру індивідуальних податкових консультацій.

Згодом ДФС України позивачу надано оскаржувану податкову консультацію, зі змісту якої вбачається, що оскільки фізичною особою-працівником придбання послуги здійснено не за рахунок попередньо виданих товариством - працедавцем коштів під звіт, то дохід, виплачений такій фізичній особі за надану послугу, включається до її загального місячного (річного) оподатковуваного доходу як інший дохід та оподатковується ПДФО і військовим збором на загальних підставах.

Вважаючи таку податкову консультацію протиправною, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі по тексту - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Процедуру надання податкових консультацій та наслідки їх застосування врегульовано главою ІІІ ПК України.

Так, за приписами пункту 52.1 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Згідно пункту 52.3 статті 52 ПК України, індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Отже, обов`язковими складовими письмової податкової консультації є: опис питань, що порушуються платником податків; обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків; висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №826/2032/16.

Оцінюючи оскаржувану податкову консультацію на предмет її відповідності зазначеним критеріям суд дійшов висновку, що вона відповідає вимогам ПК України.

Стосовно суті податкової консультації суд зазначає таке.

Як встановлено судом, позивач просив роз`яснити випадок, коли підприємство виплачує працівнику суму витрат, здійснених ним при здійсненні трудових обов`язків на користь підприємства, чи оподатковують ці суми ПДФО і військовим збором.

Підставою для висновку ДФС України про необхідність оподаткування зазначених витрат на загальних підставах стало те, що пунктом 170.9 статті 170 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються кошти, отримані платником податку від роботодавця під звіт за умови дотримання усіх встановлених вимог. Оскільки юридичною особою кошти під звіт не видавалися, то сума коштів, на думку відповідача, включається до загального оподатковуваного доходу.

Разом з тим, суд не може погодитися із таким висновком контролюючого органу з наступних причин.

Відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Справляння ПДФО врегульовано главою IV ПК України.

Так, статтею 163 ПК України визначено об`єкт оподаткування.

Зокрема, відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Статтею 164 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

При цьому, загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за №860/4153, затверджено Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», яке визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності.

Пунктом 5 зазначеного Положення визначено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Тобто, визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування ПДФО, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 826/2226/15.

Порядок оподаткування суми надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, не повернутої у встановлений строк, визначено пунктом 170.9 статті 170 ПК України, відповідно до підпункту «б» якого податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпункту 170.9.2 пункту 170.9 статті 170 ПК України терміну, є особа, що видала таку суму під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що перевищує суму фактичних витрат платника податку на виконання таких дій.

Суд звертає увагу на позицію Міністерства фінансів України, викладену у листі від 26 лютого 2019 року №11220-16-63/5675, згідно з якою, якщо придбання товарів (робіт, послуг) здійснюється в рамках трудових обов`язків працівника, то незалежно від того, чи видані кошти під звіт, чи витрачені з такою метою власні кошти працівника, які потім відшкодовані роботодавцем, такі відносини слід розглядати з урахуванням вимог законодавства про працю.

Враховуючи викладене, якщо придбання товарів (робіт, послуг) на користь роботодавця здійснюється працівником за рахунок власних коштів у зв`язку з виконанням дорученої йому роботи (трудової функції), то дохід у вигляді компенсації за придбані товари (роботи, послуги) не є доходом для цілей оподаткування ПДФО і військовим збором, за умови підтвердження роботодавцем доцільності та обґрунтованості здійснених таким працівником витрат.

Водночас якщо придбання товарів (робіт, послуг), яке здійснюється працівником на користь роботодавця за рахунок власних коштів, не пов`язано з виконанням трудової функції таким працівником, то дохід, виплачений цьому працівнику за реалізовані (продані) товари (роботи, послуги), включається до його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу як інший дохід та оподатковується ПДФО та військовим збором на загальних підставах.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що при виплаті працівнику суми витрат, здійснених ним при виконанні трудових обов`язків на підприємстві, такий працівник не отримує доходу, а відтак, об`єкт оподаткування ПДФО та військовим збором відсутній.

За таких обставин відповідь, викладена в оскаржуваній податковій консультації, не відповідає змісту ПДФО.

Крім того, суд враховує норму пункту 56.21 статті 56 ПК України, згідно з якою, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Необхідність врахування цієї норми контролюючими органами підтверджено і у рішеннях Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06) та від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05).

В обох справах Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення прав заявників, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відповідно, на думку Європейського суду з прав людини, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призвела до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції щодо якості закону.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, з огляду на викладене, відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не довів суду правомірності прийнятої ним податкової консультації, що є ще однією підставою для задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмедтекстиль» задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 19 липня 2018 року №3176/6/99-99-13-02-03-15/ІПК.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмедтекстиль» (18018, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Максима Залізняка, 165А, ) понесені ним документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійки за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська площа, 8, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук