Справа № 280/3883/20
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2021 року м. Дніпросправа № 280/3883/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року в адміністративній справі №280/3883/20 (суддя у 1 інстанції Новікова Д.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просила визнати незаконною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 року за №Ф-6367-49 станом на 31.01.2020 року у сумі 29293,44 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що з моменту державної реєстрації у 2004 році ФОП ОСОБА_1 у зв`язку з неотриманням ліцензії на право з проведення господарської діяльності із виробництва фарб, лаків і подібної продукції, друкарської фарби та мастик (який є основним видом діяльності), що підлягають обов`язковому ліцензуванню, через відсутність власного або орендованого нерухомого майна і обладнання необхідного для такого виробництва або здійснення інших видів підприємницької діяльності, внаслідок відсутності достатніх власних обігових коштів та неотриманням державної підтримки або кредитних ресурсів для розвитку підприємництва, не можливістю виконання інших ліцензійних умов, що фактично призвело до неможливості здійснення та зупинення підприємницької діяльності позивача, оскільки викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання підприємницької діяльності, та іншими обставинами, позивачем було прийнято рішення (наказ) про запровадження простою від 05.10.2004 року за №1 до моменту усунення підстав, що стали обґрунтуванням простою. Таким чином, з 05.10.2004 року по теперішній час позивач не здійснював підприємницьку діяльність і не отримував будь-яких доходів від здійснення такої підприємницької діяльності. Окрім того, у 2013-2017 роках ОСОБА_1 була працевлаштована на інших робочих місцях та у відповідний період роботи за неї, як за найманого працівника, податковими агентами (підприємствами-роботодавцями) сплачувався єдиний соціальний внесок, в т.ч. за вересень-грудень 2016 року та січень-лютий 2017 року за останнім місцем роботи - КП «Наше місто» ЗМР. За таких обставин у позивача не було підстав для сплати ЄСВ у вказані періоди, а відтак вимога Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 року за №Ф-6367-49 є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Запорізькій області №Ф-6367-49 від 11.02.2020 року у частині вимагання від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплатити борг з недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 2112 грн. 00 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог та задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно врахував подані відповідачем докази, які не засвідчені в установленому Законом порядку. Зазначено, що контролюючим органом будь-які перевірки не проводились, звітність та бухгалтерські чи інші документи не витребувалися, а тому підстав для прийняття спірної вимоги не було. Зазначено, що позивач у спірний період підприємницьку діяльність не здійснював, а тому підстав для сплати ЄСВ не було. Також зазначено, що вимога - є виконавчим документом, проте в даному випадку її часткове скасування унеможливлює її виконання, оскільки в даному випадку остання втрачає статус виконавчого документу.

Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 11.02.2020 року ГУ ДПС у Запорізькій області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6367-49 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 29293 грн. 44 коп., який виник станом на 31.01.2020 року відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

З матеріалів справи також слідує, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно позивача містяться записи: від 05.10.2004 року про державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця; від 29.07.2020 про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності.

Відповідно відомостей з трудової книжки позивача НОМЕР_1 , позивач у період з 01.09.2016 року по 13.02.2017 року працював у КП «НАШЕ МІСТО» Запорізької міської ради.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України слідує, що у період з 01.01.2017 року по 31.03.2017 року позивач був працевлаштований та єдиний внесок за нього в цей період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вказані норми, предметом розгляду у суді апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, з яким не погодився позивач та подав апеляційну скаргу.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).

Законом України від 06.12.2016р. №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Так, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду в постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Також вказана позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 року у справі №824/509/19-а.

З урахуванням викладеної правової позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно скасував спірну вимогу в частині нарахування ЄСВ у період, коли позивач був найманим працівником та за нього ЄСВ сплачував роботодавець.

Доводи скаржника проте, що останній взагалі не здійснював підприємницьку діяльність та як наслідок не повинен сплачувати ЄСВ є хибними, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду.

Посилання скаржника на те, що вимога - є виконавчим документом, проте її часткове скасування унеможливлює її виконання, оскільки в даному випадку остання втрачає статус виконавчого документу, не спростовує правомірності спірної вимоги в тій частині, яку не скасовано у судовому порядку. При цьому, під час цього розгляду справи розглядається питання щодо наявності у позивача заборгованості з ЄСВ, а не порядок стягнення такої заборгованості.

Доводи скаржника, що суд першої інстанції безпідставно врахував подані відповідачем докази, які не засвідчені в установленому Законом порядку, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки облікова картка платника ОСОБА_1 роздруковується з бази даних контролюючого органу та доказів того, що відповідачем зазначено хибні в ній показники позивачем суду не надано.

Також колегія суддів зазначає, що для прийняття вимоги про сплату з ЄСВ може бути інформація з бази ДПС про наявність такої заборгованості у платника податків та як наслідок не є умовою для прийняття вимоги проведення перевірки.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року в адміністративній справі №280/3883/20 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року в адміністративній справі №280/3883/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва

суддя Н.А. Олефіренко