Справа № 200/8227/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року справа №200/8227/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року (повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року в м. Слов`янську) в справі № 200/8227/20-а (суддя в І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дії, стягнення суми заборгованості,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Управління, орган соціального страхування), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати щомісячних страхових виплат за період з 01 травня 2014 року по 01 грудня 2019 року, стягнути з відповідача суми заборгованості по щомісячним страховим виплатам за вказаний період.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є одержувачем страхових виплат перебуваючи на обліку Фонду соціального страхування України в Донецькій області та внутрішньо переміщеною особою. З 01 травня 2014 року припинена страхова виплата без пояснення причин. Позивач у грудні 2019 року поновив страхові виплати, проте заборгованість за період з 01 травня 2014 року по 01 грудня 2019 року залишилась не сплаченою з підстав, не передбачених законом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати страхових виплат ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2019 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області (Костянтинівське відділення) від 3 січня 2016 року № 05343819/25, якою припинено страхові виплати ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року.

Зобов`язано Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати страхові виплати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість зі сплати страхових виплат за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування зазначено, що позивач дійсно є отримувачем страхових виплат. Перебуваючи на обліку Костянтинівського міського відділення управління Фонду соціального страхування України в Донецькій області, позивач отримував з 23 грудня 2014 року по 31 грудня 2015 року. З 01 січня 2016 року страхові виплати припинено у зв`язку із закінченням дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Апелянт звертає увагу суду на той факт, що позивач, не отримуючи страхові виплати з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2019 року, із заявою та відповідними документами для відновлення цих виплат не звертався. Після звернення позивача із відповідною заявою у грудні 2019 року, на підставі постанови від 24 січня 2020 року, страхові виплати позивачу були відновлені.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки від 17 грудня 2019 року № 1425-. Відповідно до довідки серії 10 ААА № 120646 позивачу встановлено 3 групу інвалідності.

Позивач як потерпілий на виробництві у період з 12 лютого 2003 року перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Центрально-міському районі м. Горлівка Донецької області.

З 23 грудня 2014 року, на підставі особистої заяви, позивач як внутрішньо переміщена особа перебуває на обліку Костянтинівського відділення Фонду.

Постановою Костянтинівського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 29 грудня 2014 року № 0534/73819/30767/19 продовжено позивачу раніше призначену щомісячну страхову виплату в розмірі 3364,32 грн.

Постановою Костянтинівського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 30 січня 2015 року № 05343819/73819/20 призначено позивачу перераховану страхову виплату з 1 березня 2014 року (коригуючу), якою вирішено, на підставі перерахунку з 1 березня 2014 року) відкореговану виплату провадити з 1 березня 2014 року по 30 листопада 2014 року (включно).

Постановою Костянтинівського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 30 січня 2015 року № 05343819/73819/21 продовжену позивачу раніше призначену щомісячну страхову виплату в розмірі 3630,10 грн. Вирішено відкореговану виплату провадити з 1 грудня 2014 року по 22 червня 2015 року включно. Підстава для проведення коригування - перерахунок з 1 березня 2014 року.

17 березня 2015 року позивач звернувся до відділення ФССНВВ і ПЗ у м. Костянтинівці Донецької області, в якій просив продовжити раніше призначену йому страхову виплату на період з 23 грудня 2014 року по 21 червня 2015 року.

Постановою Костянтинівського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 22 травня 2015 року № 05343819/73819/22 продовжено позивачу раніше призначену страхову виплату. Постанова прийнята на підставі довідки про суми страхових виплат № 0512.

Постановою Костянтинівського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 23 червня 2015 року № 05343819/73819/23 продовжену позивачу раніше призначену щомісячну страхову виплату в розмірі 3630,10 грн.

З 1 січня 2016 року позивачу припинено страхові виплати і зв`язку із закінченням строку дії довідки ВПО на підставі постанови Костянтинівського міського відділення УВД ФСС України в Донецькій області від 3 січня 2016 року № 05343819/25.

17 грудня 2019 року позивач звернувся із заявою до Костянтинівського міського відділення УВД ФСС України в Донецькій області про продовження раніше призначених йому сум страхових виплат з 1 грудня 2019 року.

23 грудня 2019 року позивач звернувся до Костянтинівського міського відділення УВД ФСС України в Донецькій області із заявою про виплату йому раніше призначеної страхової виплати за грудень 2014 року.

На підставі постанови Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції в Донецькій області Фонду соціального страхування України від 24 січня 2020 року № 0525/73819/73819/2, позивачу поновлено виплати у розмірі 6541,74 грн.

Листом від 23 вересня 2020 року № 25.01-03.2/2708 Краматорське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, у відповідь на запит Костянтинівського міського відділення, повідомило про те, що позивач з грудня 2014 року по грудень 2015 року та з грудня 2019 року по серпень 2020 року отримував страхові виплати у Костянтинівському міському відділенні.

Крім того, з листа відповідача від 24 липня 2020 року № С-01-04/19-247 вбачається, що суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабміном. На сьогоднішній день вказаний порядок відсутній. Також в листі, поряд з іншим, зазначено, що позивач отримував страхові виплати з 1 грудня 2014 року по 31 грудня 2015 року, а також у травні 2015 року позивачу виплачено заборгованість за період з 1 червня 2014 року по 30 листопада 2014 року.

На підставі відомостей про нараховані та виплачені страхові виплати відповідно до програмного забезпечення «Реєстр потерпілих» стосовно позивача вбачається, що з 1 січня 2016 року по 30 листопада 2019 року страхові виплати позивачу не нараховувались та не виплачувались.

Крім цього, в матеріалах справи наявна довідка «Про доходи» позивача, відповідно до якої страхові виплати позивачу у період з 1 червня 2014 року по грудень 2015 року виплачені.

Отже, матеріалами справи підтверджене відсутність нарахування та виплати позивачу за період з 1 січня 2016 року по 1 грудня 2019 року.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 7 Закону № 1706-VII визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV).

У відповідності до вимог ст. 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Водночас, статтею 46 Закону № 1105-XIV такої підстави для припинення страхових виплат не передбачено.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу страхових виплат, передбачених чинним законодавством.

Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч. 2 ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до статті 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи страхових виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції, до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа «Мюллер проти Австрії»).

У рішенні від 8 липня 2004 року "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров`я" (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, як Законом України "Про запобігання та протидії дискримінації в Україні", так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

У статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних зазначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому страхової суми незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Згідно із ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 1105-XIV робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Управління відповідно до покладених на нього завдань організовує здійснення матеріального забезпечення, страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам і членам їх сімей в порядку визначеному правлінням Фонду.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що слід ухвалити рішення про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку позивачу за період з липня 2014 року по вересень 2014 року, з червня 2015 року по вересень 2020 року та зобов`язати відповідача відновити нарахування та виплату щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку позивачу за вказані періоди з урахуванням виплачених сум.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правильним та достатнім обраний судом першої інстанції спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною та скасування постанови відповідача (Костянтинівське відділення) від 03 січня 2016 року № 05343819/25, якою припинено страхові виплати з 01 січня 2016 року, визнання протиправною бездіяльності Управління щодо не нарахування та невиплати страхових виплат за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2019 року та зобов`язання нарахувати та виплатити вказані соціальні гарантії.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року в справі № 200/8227/20-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 02 лютого 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук