Справа № 9901/181/20
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Київ № 9901/181/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом Вищої ради правосуддя

до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої

служби Міністерства юстиції України

про скасування постанов від 19.06.2020 ВП № 62367652

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Вища рада правосуддя звернувся до Верховного Суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відповідач), в якому просить скасувати постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкої Ліани Олегівни від 19 червня 2020 року № 62367652, видані на підставі виконавчого листа Верховного Суду від 25 березня 2020 року № 9901/598/19 про відкриття виконавчого провадження; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 132,81 грн. та про стягнення виконавчого збору в розмірі 18 892,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 15.07.2020р. позовну заяву Вищої ради правосуддя передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2020р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що оскільки ВРП реалізовано процесуальне право на перегляд судового рішення в апеляційному порядку, то рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року на підставі, якого видано виконавчий лист від 25 березня 2020 року №9901/598/19, не набрало законної сили та не підлягає виконанню.

Таким чином, на думку позивача, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. передчасно і неправомірно відкрито виконавче провадження № 62367652.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначивши, що державним виконавцем виконавчі дії проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження.

Також на виконання вимог ухвали від 12.08.2020р. відповідачем надано суду матеріали виконавчого провадження № 62367652.

Дослідивши матеріали справи Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що 17.06.2020р. на виконання до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від ОСОБА_1 на примусове виконання разом із відповідною заявою пред`явлено виконавчий лист № 9901/598/19, виданий 25.03.2020р. Верховним Судом, про зобов`язання Вищої ради правосуддя повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання інформації від 26.11.2019р. і надати останньому публічну інформацію - електронну копію технічного запису засідання Вищої ради правосуддя від 14.11.2019р. в частині розгляду питання про тимчасове відсторонення судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_2 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.

Постановою від 19.06.2020р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 62367652 з примусового виконання виконавчого листа № 9901/598/19, виданого 25.03.2020р. Верховним Судом. Пунктом 3 постанови від 19.06.2020 № 62367652 про відкриття виконавчого провадження позивач був попереджений про стягнення з нього виконавчого збору в порядку та розмірі, передбаченому Законом.

19.06.2020р. державним виконавцем винесено постанову № 62367652 про стягнення з Вищої ради правосуддя виконавчого збору в розмірі 18 892,00 грн.

Також 19.06.2020р. державним виконавцем винесено постанову № 62367652 про стягнення з Вищої ради правосуддя розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 132,81 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Державний виконавець при надходженні виконавчого документа перевіряє його на відповідність вимогам ст. ст. 3, 4 Закону України «Про виконавче провадження», та у випадку відповідності вимогам зазначених статей, відкриває виконавче провадження.

Судом встановлено, що 11.03.2020р. колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу № 9901/598/19 вирішила позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про зобов`язання вчинити дії задовольнити. Зобов`язано Вищу раду правосуддя повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання інформації від 26 листопада 2019 року і надати ОСОБА_1 публічну інформацію - електронну копію технічного запису засідання Вищої ради правосуддя від 14 листопада 2019 року в частині розгляду питання про тимчасове відсторонення судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_2 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.

В резолютивній частині рішення Верховного Суду від 11.03.2020р. заначено, що «рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі до Великої Палати Верховного Суду».

Крім того, в рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2020р., крім порядку набрання рішенням законної сили після його апеляційного оскарження зазначено, що «рішення підлягає негайному виконанню».

25.03.2020р. Верховним Судом видано виконавчий лист, який 19.06.2020р. пред`явлено ОСОБА_1 до ВДВС на примусове виконання.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для повернення виконавчого документа, тобто за відсутності підстав, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

В даному випадку підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий лист, виданий Верховним Судом 25 березня 2020 року, в якому з посиланням на ч. 1 ст. 263, п.7 ч.1 ст. 371 КАС України вказано про негайне виконання рішення суду.

У зв`язку із цим, встановивши, що виконавчий документ відповідав вимогам, які висуваються до нього Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем правомірно відкрито виконавче провадження з виконання зазначеної постанови.

За таких обставин суд приходить до висновку, що державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження № 62367652 з примусового виконання виконавчого листа № 9901/598/19, виданого 25.03.2020р. Верховним Судом, діяв правомірно.

Що стосується посилання позивача на апеляційне оскарження рішення, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Вища рада правосуддя звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2020р. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020р. у справі № 9901/598/19 (провадження № 11-123заі20) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скарго Вищої ради правосуддя на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2020р. Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2020р. призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.10.2020р. об 11 годині 00 хвилин.

Водночас, подання апеляційної скарги на судове рішення, яке підлягає негайному виконанню, не зупиняє його виконання.

За наведених обставин відсутні підстави для скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкої Ліани Олегівни від 19 червня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 62367652.

Стосовно позовної вимоги про скасування постанови державного виконавця від 19.06.2020р. № 62367652 про стягнення виконавчого збору в розмірі 18 892,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.5 ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Отже навіть у разі правомірного відкриття виконавчого провадження як такого, що підлягає негайному виконанню, державним виконавцем неправомірно прийнято постанову про стягнення виконавчого збору.

З матеріалів виконавчого провадження №62367652 вбачається, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення Верховного Суду про зобов`язання вчинити дії за виконавчим листом №9901/598/19 від 25.03.2020, а також державний виконавець не забезпечив виконання вказаного рішення суду у примусовому порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Суд звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18.

Зазначене дає підстави для висновку, що виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.

Стосовно постанови державного виконавця від 19.06.2020р. № 62367652 про стягнення з Вищої ради правосуддя розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 132,81 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України (Наказ Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження»).

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів добровільного виконання судового рішення до моменту відкриття виконавчого провадження по справі.

Суд констатує, що Закон України «Про виконавче провадження» не покладає на державного або приватного виконавця обов`язку документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 23 березня 2019 року по справі № 750/6794/17.

У той же час, у спірній постанові наведено детальний розрахунок (калькуляція) витрат виконавчого провадження, серед яких робота в АСВП (реєстрація 1 ВП), витрати на канцелярські предмети та друк документів, поштові витрати, тощо.

За таких обставин постанова відповідача від 19.06.2020р. № 62367652 про стягнення з Вищої ради правосуддя розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 132,81 грн. є правомірною та не підлягає скасуванню.

Стосовно посилання відповідача на порушення позивачем десятиденного строку на звернення до суду, передбаченого ст. 287 КАС України, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частина друга ст. 287 КАС України передбачає, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу відповідно до ч.5 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, приписи ч.2 ст. 287 КАС України містять визначення строку - 10 днів, в той час як ч.5 ст. 74 Закону № 1404-VIII передбачає - 10 робочих днів.

На переконання суду, у даному випадку Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016р. є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку.

Судом встановлено, що оскаржувані постанови ДВС від 19.06.2020р. надійшли на адресу Вищої ради правосуддя 30.06.2020р., що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції Вищої ради правосуддя.

Тобто, строк для звернення до суду в межах 10 робочих днів становить до 14.07.2020р.

В свою чергу позов подано до суду 13.07.2020р., тобто з дотриманням строків звернення до суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкої Ліани Олегівни від 19 червня 2020 року № 62367652 про стягнення виконавчого збору в розмірі 18 892,00 грн.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь Вищої ради правосуддя (04050, м. Київ, вул. Студенська 12-А; ) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13; ) судовий збір в сумі 700,67 (сімсот) гривень 67 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій