Справа № 440/4318/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.Справа № 440/4318/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 30.11.20 року по справі № 440/4318/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив суд встановити спосіб і порядок виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року по справі №440/4318/18 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 однією сумою у повному обсязі без відстрочення чи розстрочення виплати, за рахунок власних надходжень Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року заяву про встановлення способу і порядку виконання судового рішення задоволено частково. Встановлено спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року по справі №440/4318/18 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату нарахованої, але не сплаченої пенсії за період з 20.12.2016 по 23.06.2019 одним платежем без застосування відстрочення чи розстрочення виплат. В іншій частині заяви про встановлення способу і порядку виконання судового рішення - відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом першої інстанції обставин по справі, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем у червні 2019 року здійснено перерахунок пенсії позивача без обмеження, виходячи з 80% грошового забезпечення. Сума у розмірі 1593,39 грн. нарахована за період з 24.06.2019 року по 30.06.2019 року та виплачена на початку липня 2019 року з новим розміром пенсії. Решта суми, нарахованої за період з 20.12.2016 року по 23.06.2019 року у розмірі 266587,65 грн., облікована у реєстрі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду». Стверджує, що резолютивна частина рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року є чіткою, зрозумілою за змістом, не припускає різного тлумачення, не вбачається недотримання вимоги ясності, визначеності судового рішення, що свідчить про те, що судове рішення не може містити положень, що викликають суперечки під час його виконання. Вказує, що суд першої інстанції своєю ухвалою про встановлення способу виконання рішення суду фактично змінює та розширює резолютивну частину рішення суду, змінює його та спосіб захисту по суті, що є неможливим, оскільки судове рішення є незмінним. Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04.09.2018 року у справі №1304/5584/12.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд змінити ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року та задовольнити вимоги заяви про встановлення способу і порядку виконання судового рішення в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що задовольняючи частково заяву про встановлення способу і порядку виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний заявником спосіб виконання судового рішення шляхом зобов`язання відповідача провести виплату перерахованої позивачу пенсії за рахунок власних надходжень, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії, потягне за собою фактично зміну судового рішення по суті та матиме наслідки щодо прав і обов`язків осіб, які не брали участь у справі, проте не вказує, у чому саме полягає зміна судового рішення, які додаткові зобов`язання виникають у відповідача та які наслідки, щодо яких саме прав і для яких осіб матиме відношення виплата належної позивачу суми пенсії в порядку та у строк, визначені чинним законодавством. Вказує, що твердження суду про відсутність у відповідача фінансової спроможності провести виплату перерахованої пенсії позивачу на виконання судового рішення за рахунок власних коштів Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії, не підтвердженого жодним доказом і ґрунтується лише на припущеннях суду. Стверджує, що відповідач має здійснити позивачу виплату заборгованості суми пенсії на виконання судового рішення однією сумою без відстрочення чи розстрочення виплати, за рахунок власних надходжень Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги позивача. Зокрема вказує, що перераховану суму пенсії не було виплачено стягувачу у зв`язку з неприйняттям окремого порядку виплати заборгованості на виконання рішення суду. Зазначає, що невиконання відповідачем судового зобов`язання в частині виплати коштів через відсутність у нього відповідних бюджетних призначень в розумінні ст.378 КАС України не свідчить про неможливість виконання судового рішення та не може бути вагомою причиною для зміни способу і порядку його виконання, оскільки ця виплата буде здійснена при надходженні коштів із Державного бюджету України. Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.06.2018 року у справі №713/1062/17, від 10.07.2018 року у справі №490/9519/16-а.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не виплатити заборгованої пенсії за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 року «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби , та деяким іншим категоріям осіб»; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не виплатити заборгованої пенсії за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 року «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду»; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо обмеження з 01.01.2016 року розміру перерахованої пенсії десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатних осіб; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення розміру призначеної пенсії на рівні 80% грошового забезпечення до рівня 70% грошового забезпечення ОСОБА_1 при здійсненні перерахунку пенсії починаючи з 01.01.2016 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2016 року, з врахуванням раніше виплачених сум пенсії, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» №900 від 23.12.2015 року, ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 року №988, постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268», на підставі довідки вихідний №4/289 від 29 березня 2018 року Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області про розмір складових грошового забезпечення для визначення розміру пенсії, виготовленої Ліквідаційною комісією УМВС України в Полтавській області на виконання рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 31.01.2018 року по справі №524/8496/17 без врахування постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 року «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» та без врахування постанови Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 року «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», в розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення та без обмеження максимального розміру пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року по справі №440/4318/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині перерахунку пенсії ОСОБА_1 зі зменшенням відсоткового розміру пенсії з 80% на 70%. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01 січня 2016 року в розмірі 80 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням проведених виплат. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 20 грудня 2016 року в розмірі 80 відсотків відповідних сум грошового забезпечення без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням проведених виплат. Рішення допущено до негайного виконання в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області оскаржили рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року в апеляційному порядку.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишено без задоволення. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року по справі №440/4318/18 залишено без змін.

Судове рішення у цій справі набрало законної сили 24.06.2019 року.

05.08.2020 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/4318/18.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року у справі №440/4318/18 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 20.12.2016 року по 23.06.2019 року.

Водночас, в частині виплати перерахованої за період з 20.12.2016 року по 23.06.2019 року пенсії - судове рішення залишається невиконаним, що не заперечується сторонами по справі. Заборгованість по пенсії ОСОБА_1 становить 266587,65 грн, а залишок несплачених коштів 266587,65 грн. У блоці "Інформація про рішення суду (РС)" зазначено "номер судової справи 440/4318/18", "тип рішення суду постанова №649".

У запереченнях на заяву ОСОБА_1 відповідач зазначив, що виконання рішення суду у цій справі в частині виплати донарахованої за рішенням суду суми пенсії за період з 20.12.2016 року по 23.06.2019 року здійснюється з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про питання погашення заборгованості пенсійних виплат за рішеннями суду" від 28.08.2018 року №649, що передбачає відстрочення виплати нарахованої суми пенсії.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата заборгованості перед ОСОБА_1 має бути вчинена одним платежем без застосування процедур відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, тому наявні підстави для встановлення способу виконання судового рішення відповідно до статті 378 КАС України. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що обраний заявником спосіб виконання судового рішення шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 за рахунок власних надходжень Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії, потягне за собою фактично зміну судового рішення по суті, що є неприпустимим, оскільки рішення у справі набрало законної сили, та матиме наслідки щодо прав та обов`язків осіб, які не брали участь у справі, тому відсутні підстави для задоволення вимог заяви у цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Приписами ст.129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Положеннями ст.370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, рішення суду по цій справі є обов`язковим до виконання на всій території України.

Згідно зі ст.2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Так, положеннями Закону України Про виконавче провадження визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Згідно з ч.3 ст.33 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Таким чином, із системного аналізу вказаних законодавчих норм слідує, що у випадку наявності обставин, які ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення, сторона або державний виконавець можуть звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст.2 КАС України).

Вказана мета узгоджується із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Також, засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі №0840/3112/18.

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів відзначає наступне.

Положеннями ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Отже, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, саме на стадії виконавчого провадження мають бути остаточно відновлені порушені права позивача (стягувача).

Враховуючи, що в межах справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо перерахунку та виплати пенсії, слід враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року по справі №440/4318/18 боржником виконано не в повному обсязі.

Так, Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області на виконання рішення суду здійснено перерахунок пенсії позивача, однак виплату перерахованої пенсії в повному обсязі вирішено провести у порядку, який визначений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду.

З апеляційної скарги та заперечень відповідача встановлено, що у зв`язку з втратою чинності Постанови №649, через набрання чинності постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі №640/5248/19, не встановлено подальший порядок погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень. Також вказано, що виплата пенсії позивачу буде здійснена при надходженні коштів із Державного бюджету України.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року, зміненим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі №640/5248/19, визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", якими затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що виконання рішення суду і його обов`язковість встановлюється Законом, а процедура виконання рішення суду встановлюється Законом України "Про виконавче провадження".

Крім того, колегія суддів зазначає, що обмежене або несвоєчасне фінансування органу державної влади суб`єкта владних повноважень не може бути визнане судом обставиною, яка істотно ускладнює виконання рішення або робить його неможливим. Відсутність коштів у Держави та її органів не є підставою для невиконання нею взятих на себе обов`язків.

Право на виплати у сфері соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше в рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд установив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні від 16 вересня 1996 року «Гайгузус проти Австрії», у якому якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 8 листопада 2005 року) органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 7 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 3 грудня 2010 року у справі № 21- 44а10).

Тобто, невиконання рішення суду від 06.02.2019 року по справі №440/4318/18 з причин відсутності на рахунках відповідача коштів є неповажною причиною непроведення належних позивачеві виплат.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції, викладені Верховним Судом у постанові від 04.09.2018 року у справі №1304/5584/12, то колегія суддів зазначає, що вказане рішення не підлягає застосуванню по даній справі, оскільки правовідносини у цій справі не є аналогічними тим, що були предметом дослідження Верховним Судом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право позивача, яке визнано судовим рішенням, що набрало законної сили, є порушеним внаслідок неповного виконання цього рішення, поновлення якого можливе через процедуру встановлення способу його виконання шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату нарахованої, але не сплаченої пенсії за період з 20.12.2016 по 23.06.2019 одним платежем без застосування відстрочення чи розстрочення виплат, та відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача за необґрунтованістю.

Стосовно вимоги позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 за рахунок власних надходжень Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень коштами, передбаченими за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 №20-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 22.10.2018 за № 1189/3264, затверджено Порядок ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, що визначає процедуру функціонування реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. В реєстрі обліковуються рішення, що набрали законної сили та видані після набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до підпунктів 2 та 4 пункту 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України "Про затвердження положень про територіальні органи Пенсійного фонду України та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов правління Пенсійного фонду України" від 22.12.2014 №28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань планує у відповідному регіоні доходи та видатки коштів Фонду, у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету Фонду; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами).

Згідно зі ст.ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він повинен враховувати приписи ст.116 Бюджетного кодексу України, які забороняють взяття бюджетних зобов`язань за відсутності відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків за відсутності бюджетних призначень, та Порядку № 649, чинним на момент спірних правовідносин, яким узгоджено механізм забезпечення виконання взятих на себе державою зобов`язань з приписами бюджетного законодавства.

Отже, чинним законодавством передбачено механізм виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, що унеможливлює його повторне встановлення судом, у зв`язку з чим вимога позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 за рахунок власних надходжень Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, не пізніше останнього числа місяця чергової виплати пенсії, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення питання, тому підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 року по справі № 440/4318/18 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 01.02.2021 року