Справа № 826/19877/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 року м. Київ № 826/19877/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Мелвінс Прайм»
доГоловного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мелвінс Прайм» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.12.2016 № та № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2017 адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2018 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Згідно мотивувальної частини рішення Верховного Суду, підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд стали наступні обставини.

Як встановлено Верховним Судом, відповідач у акті перевірки посилався на діяльність контрагента позивача, яка має ознаки фіктивності, і свої доводи обґрунтовував наявністю протоколу допиту свідка - ОСОБА_1 (засновника, директора та головного бухгалтера ТОВ «Перший бізнес-центр»), яка зазначила, що жодного відношення до створення, реєстрації та фінансово-господарської діяльності підприємства не має; рахунків у банківській установі не відкривала; печатку не отримувала; довіреностей на ведення фінансово-господарської діяльності від свого імені не видавала.

Разом з тим, у наданих позивачем первинних документах, які прийняті судами як належний доказ підтвердження реальності господарської операції, зазначено про їх підписання саме ОСОБА_1 . При цьому, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обмежився загальним посиланням, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадової особи господарюючого суб`єкта в рамках такої кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарської операції.

Як наслідок, Верховний Суд вказав на необхідність перевірки судом зазначених обставин. Також Верховним Судом зазначено про необхідність перевірки фізичних, технічних та технологічних можливостей контрагента до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, дану справу розподілено на суддю Григоровича П.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2020 прийнято адміністративну справу до розгляду, здійснено процесуальне правонаступництво та замінено первісного відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві () його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві (), призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16.06.2020, яке в подальшому неодноразово відкладалось з метою отримання додаткових доказів для правильного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 16.06.2020, на виконання вимог Верховного Суду, вирішено допитати в якості свідка ОСОБА_1 та одночасно зобов`язано контролюючий орган надати відомості про адресу проживання даної особи.

Відповідно до наданої відповідачем інформації, адресою проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Разом з тим, згідно відомостей ЄДР, місцезнаходженням ТОВ «Перший Бізнес-Центр» є м. Харків, вул. Клочковська, 192-А.

Повістки про виклик ОСОБА_1 в судове засідання 11.08.2020 направлені за вказаними адресами повернулись до суду, як не вручені через відсутність адресата за вказаною адресою (м. Харків) та закінченням терміну зберігання (м. Київ).

Повторно направлені повістки про виклик ОСОБА_1 в судове засідання 08.09.2020 повернулись до суду, як не вручені, з аналогічних причин.

Згідно отриманих судом відомостей від Солом`янської РДА (лист від 01.09.2020 №108-10851), ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Втретє направлена за адресою реєстрації повістка про виклик свідка, повернулась до суду як не вручена через відсутність адресата за вказаною адресою.

Ухвалою від 22.09.2020 застосовано до свідка ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) привід до судового засідання, яке мало відбутися 20.10.2020 о 09:00 год.

Відповідно до рапорту дільничного офіцера поліції Станіслава Тертишного , останнім здійснювався вихід за адресою свідка за результатами якого встановлено, що свідок за адресою реєстрації не проживає, точна адреса проживання не відома, внаслідок чого здійснити привід не є можливим.

В той же час, листом (вх.№0314/180166/20 від 30.11.2020), який підписаний від імені ОСОБА_1 повідомлено суд про те, що на даний час вона знаходиться в сільській місцевості Кіровоградської області і не має можливості прибути до суду в м. Київ через епідемічну ситуацію та відсутність можливості залишити свого дворічного сина.

Оскільки суд позбавлений можливості допитати свідка в судовому засіданні та одночасно позбавлений можливості пересвідчитись в тому, що лист від імені ОСОБА_1 написаний і підписаний особисто нею, справа вирішується на підставі наявних доказів.

При цьому, Окружний адміністративний суд міста Києва не витребував у адресата, який надіслав лист від імені ОСОБА_1 будь-яких пояснень по суті позовних вимог, оскільки як зазначено вище, в такому випадку не є можливим пересвідчитись, що пояснення будуть надані безпосередньо ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Представ відповідача проти позову заперечив, посилаючись на обґрунтованість і правомірність оскаржуваних ППР.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У період з 09.11.2016 по 15.11.2016 ГУ ДФС у м. Києві на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1. статті 78 Податкового кодексу України, згідно з наказом від 08.11.2016 №7111 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Мелвінс Прайд» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства під час проведення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Перший бізнес-центр» (код 39869609) за період діяльності з 01.09.2015 по 30.09.2015.

За результатами перевірки складно Акт №193/26-15-14-07-02-10/38921814 від 22.11.2016 (далі по тексту - Акт перевірки), в якому зазначено про порушення позивачем вимог:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2015 рік на загальну суму 43533 грн.;

- пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до державного бюджету за вересень 2015 року в загальній сумі 48373 грн.

Виявлення зазначених порушень стало підставою для винесення відповідачем 06.12.2015 податкових повідомлень - рішень:

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток за основним платежем у сумі 43533,00 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість за основним платежем у сумі 48373,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 12093,25 грн.

Посилаючись на безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу, що стали підставою для збільшення сум грошових зобов`язань по податку на прибуток та податку на додану вартість, ТОВ «Мелвінс Прайм» звернулось з відповідним позовом до суду.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що висновки податкового органу, викладені в Акті перевірки, документально та нормативно не підтверджуються.

Зокрема, позивач наголошує на тому, що позиція податкового органу про те, що господарська операція щодо придбання ТОВ «Мелвінс Прайм» у ТОВ «Перший бізнес-центр» дров порізаних реально не здійснювалась, тобто фактично не відбулась, ґрунтується на висновках останнього, здійснених на підставі інформації про те, що ТОВ «Перший бізнес-центр» має стан платників 8 (до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням), свідоцтво платника податку на додану вартість анульовано 14.12.2015, фінансовий звіт за 2015 рік та форми 1ДФ за 4 квартал 2015 року не подавались, а в ході досудового розслідування, яке проводиться в рамках кримінального провадження, допитана засновник і директор ТОВ «Перший бізнес -центр» вказала, що жодного відношення до створення, реєстрації та фінансово-господарської діяльності підприємства, не має. Натомість, реальність спірних фінансово-господарських операцій підтверджується всіма необхідними та належним чином складеними первинними і розрахунковими документами, які безпосередньо пов`язанні із господарською діяльністю ТОВ «Мелвінс Прайм». Крім того, в період укладення та виконання відповідного договору контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа та платник податку на додану вартість.

Доводи контролюючого органу зводяться до того, що у ТОВ «Перший бізнес-центр» відсутні фінансові, матеріальні та трудові ресурси для виконання договору. Також, під час допиту в якості свідка засновник і директор ТОВ «Перший бізнес-центр» зазначила, що жодного відношення до діяльності товариства не має, жодних документів не підписувала.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов`язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов`язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фіктивне підприємництво це створення або придбання суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб`єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов`язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом ч.6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) вироком у кримінальній справі, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Акт перевірки не містить в собі інформації про існування вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагента позивача або безпосередньо посадових осіб позивача було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України.

До того ж, суд приймає до уваги те, що контролюючим органом не надано доказів проведення документальних перевірок контрагента позивача в рамках яких було б встановлено неправомірне формування вказаним суб`єктом господарювання показників податкової звітності по взаємовідносинам з позивачем.

За таких обставин посилання контролюючого органу на наявність ознак фіктивності ТОВ «Перший бізнес-центр» судом відхиляються.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах 06.11.2018 у справі №822/551/18, від 26.06.2018 року у справі № 808/2360/17, від 21 січня 2020 у справі №826/9569/18.

В той же час, відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1. статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (П(С)БУ16), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з пунктом 4 П(С)БУ 16 об`єкт витрат - продукція, роботи, послуги або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов`язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені (пункт 6 П(С)БУ 16).

Згідно з пунктом 7 П(С)БУ 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Фінансова звітність складається з балансу (звіту про фінансовий стан), звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) (далі - звіт про фінансові результати), звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до фінансової звітності.

У Звіті про фінансові результати розкривається інформація про доходи, витрати, прибутки і збитки, інший сукупний дохід та сукупний дохід підприємства за звітний період.

Джерелом відомостей для заповнення Звіту про фінансові результати є дані регістрів бухгалтерського обліку, що містять інформацію про доходи, витрати, прибуток, збитки та сукупний дохід.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №996-ХІV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно зі статтями 1 та 3 названого Закону первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Первинні документи по відображенню господарських операцій являються основою і для податкового обліку.

Тому, будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 Закону України №996-ХІV).

Згідно з визначенням, закріпленим у статті 1 Закону України №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми витрат та/або податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між позивачем та контрагентом ТОВ «Перший бізнес-центр» укладено договір купівлі-продажу №0209-15 від 02.09.2015, згідно з положеннями якого постачальник (ТОВ «Перший бізнес-центр») зобов`язався передати у власність покупця (ТОВ «Мелвінс Прайм») товар, а покупець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язався прийняти і оплатити товар.

Під товаром у договорі визначено дрова порізані в кількості 841 м.куб. за ціною 287,59 грн. (без ПДВ) за 1 м.куб.

Загальна вартість поставленого товару становить 290235,83 грн.

Слід наголосити, що за результатами проведеної відповідачем перевірки встановлено проведення позивачем оплати в сумі 290235,83 грн. на користь ТОВ "Перший бізнес-центр" та отримання позивачем дров порізаних в кількості 841 м.куб. вартістю 290235,83 грн.

На підтвердження реального здійснення господарської операції позивачем надано договори на підтвердження отримання в оренду приміщень в смт. Гостомель та с. Горенка.

Також позивачем надані первинні документи на підтвердження придбання котлів твердопаливних марки «Колві А200», «Woody», «КСВ-20 ВК 21-М2», «Колві 700А», «R100», «ПП-500».

Крім того, позивачем надано внутрішні документи про встановлення норм витрат пального, акти списання, а також «Розрахунки забруднюючих речовин в атмосферне повітря при експлуатації котельні складського комплексу в с. Горенка та смт. Гостомель».

Надані позивачем документи підтверджують реальне виконання господарської операції з придбання товару - дров порізаних, яка відповідає дійсному економічному змісту, відображеному в укладеному позивачем договорі та призвела до фактичного руху його активів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог законодавства, первинних документів (договір, видаткових накладних, актів списання, журналів-ордерів та відомостей по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та 203 «Паливо»).

Також судом встановлено, що основним видом діяльності ТОВ «Мелвінс Прайм» є надання в оренду офісних та складських приміщень. Аналогічна інформація зазначена і в Акті перевірки. Отже придбаний позивачем товар у вигляді дров порізаних зумовлений діяльністю, яку має право здійснювати ТОВ «Мелвінс Прайм». З огляду на викладене суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність у ТОВ «Мелвінс Прайм» документів на підтвердження здійснення останнім реалізації придбаних дров, оскільки такі були використані останнім у власній діяльності для обігріву складських приміщень.

Висновок податкового органу про те, що грошові кошти в сумі 290235,83 грн. за своєю суттю є безповоротною фінансовою допомогою, яку ТОВ «Мелвінс Прайм» надало ТОВ «Перший бізнес-центр» є виключно припущенням відповідача без належних на те правових підстав.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що наведені вище норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема і у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Крім того, норми податкового законодавства не визначають і певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків (даному випадку контрагента) при здійсненні господарської діяльності, як критерію правового статусу платника податків (позивача) щодо формування витрат та отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22.01.2009 у справі "Булвес проти Болгарії" зазначив, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Посилання відповідача, на обґрунтування правомірності визначених ним податкових зобов`язань з податку на прибуток та податку на додану вартість, на протокол допиту ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 суд до уваги не приймає, оскільки в названому протоколі відсутня інформація про РНОКПП названої особи, а реквізити паспорта, зазначені у протоколі, відсутні в інформації про платника податків - ТОВ «Перший бізнес-центр». Викладене позбавляє суд можливості встановити чи дійсно відповідачем надано протокол допиту особи, яка виступала засновником та директором контрагента позивача.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів на підтвердження проведення дослідження підпису засновника ТОВ «Перший бізнес-центр» у статуті та інших документах, необхідних для проведення реєстрації юридичної особи та відкриття банківського рахунку, у той час як у протоколі допиту, який наданий представником відповідача, зазначено про надання особою, яка була допитана як свідок, зразків підписів на трьох аркушах.

Також суд критично ставиться до посилань відповідача на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних, якими підтверджується перевезення товару, придбаного у ТОВ «Перший бізнес-центр», оскільки договору перевезення між сторонами не укладалося, а відтак приписи затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які регулюють відносини між перевізниками та вантажовідправниками і вантажоодержувачами, до спірних правовідносин застосовуються не обов`язково.

Тобто, товарно-транспортні накладні є обов`язковими для застосування відправниками та одержувачами вантажів, позаяк слугують підставою для проведення розрахунків за договором перевезення. У даному ж спорі не оцінюється правомірність формування позивачем даних податкового обліку за операцією з перевезення товару.

З огляду на викладене, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що документи, які стали підставою для формування податкового кредиту позивача, виписані від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента позивача, що виключає можливість застосування у спірних правовідносинах висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 22.09.2015 по справі №21-887а15.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, судом окремо не здійснювалось аналізу наявності у контрагента позивача персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо, оскільки як зазначено вище, за результатами проведеної відповідачем перевірки встановлено проведення позивачем оплати в сумі 290235,83 грн. на користь ТОВ "Перший бізнес-центр" та отримання позивачем дров порізаних в кількості 841 м.куб. вартістю 290235,83 грн.

Оскільки контролюючим органом не доведено, що зазначений товар отримано позивачем від інших осіб, суд приходить до висновку, що дрова були отримані позивачем безпосередньо від прямого контрагента, а отже, останній мав адміністративно-господарські можливості на вчинення спірної господарської операції.

Відповідно до частини першої статі 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Встановивши невідповідність оскаржуваних ТОВ «Мелвінс Прайм» податкових повідомлень-рішень вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на думку суду, наявні підстави для захисту прав позивача в судовому порядку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві від 06 грудня 2016 № та №.

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЕЛВІНС ПРАЙМ» (ідентифікаційний , адреса: 04080, місто Київ, ВУЛИЦЯ КИРИЛІВСЬКА, будинок 82, офіс 256).

ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ДПС У М. КИЄВІ (04116, м.Київ, ВУЛИЦЯ ШОЛУДЕНКА, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович