Справа № 160/14209/20
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління МВС України на Придніпровській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку,-
02 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Управління МВС України на Придніпровській залізниці, в якій просить:
стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача заробітну плату за час затримки виконання судового рішення третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 щодо поновлення на посаді за період з 11.08.2020 по 15.09.2020 в сумі 11 147,04 грн.;
стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача компенсацію за дні невикористаної відпустки за період з 27.10.2014 по 20.10.2020 в сумі 80 816,04 грн.;
стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача грошове забезпечення за період з 16.09.2020 по 20.10.2020 в сумі 10 837,40 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
19 листопада 2020 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач вважає, що Управління МВС України на Придніпровській залізниці не є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення у період з 11 серпня 2020 року по 15 вересня 2020 року, у зв`язку з чим остання задоволенню не підлягає. Крім того, ураховуючи, що позивач був звільнений з органів внутрішніх справи за віком у спеціальному званні полковник міліції, тобто був особою вищого начальницького складу, права на компенсацію за невикористану відпустку він не має. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки міліціонеру до кінця календарного року. Щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за період з 16 вересня по 20 жовтня 2020 року, відповідачем зазначено, що на даний час відсутні нормативно-правові акти, які б регламентували умови нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідно, визначити розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці на теперішній час не є можливим.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року залучено до участі у справі Міністерство внутрішніх справ України як співвідповідача. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України надати до суду довідку, щодо кількості діб невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 за 2019рік та 2020 рік. А також довідку із визначенням середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_2 станом на 20.10.2020 року у строк до 23.12.2020 року.
Вказана ухвала 08.12.2020 року направлена на офіційну електрону адресу Міністерства внутрішніх справ України ( ІНФОРМАЦІЯ_1) ( а.с.93).
Однак, Міністерство внутрішніх справ України в установлений судом строк відзив на позовну заяву не направив і вимоги ухвали не виконав.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 (далі - позивач) з серпня 1992 року по 27 жовтня 2014 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України.
Судом встановлено, що позивача неодноразово в періоди з 2014 по 2020 рік було звільнено з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці та поновлено за рішеннями суду.
Зокрема, Наказом міністра МВС України Авакова А.Б. від 10.10.2019 «По особовому складу» № 969 о/с відповідно до пунктів 7,8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з органів внутрішніх справ з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п. 64 «а» (за віком).
Вважаючи звільнення незаконним, позивач оскаржив його у судовому порядку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду (далі - ТААС) 11 серпня 2020 року позивача поновлено на посаді, стягнуто з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2020 року по 11.08.2020 року у розмірі 53 258 грн. 08 коп.
Наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Придніпровській залізниці Небеського Ю. від 21.10.2020 № 5 о/с року позивача поновлено на займаній посаді.
Проте, Наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Придніпровській залізниці Небеського Ю. від 21.10.2020 року «По особовому складу» № 6 о/с позивача звільнено із займаної посади.
Вважаючи наявними чисельні порушення збоку Управління МВС України на Придніпровській залізниці (далі- відповідач), що полягають у затримці виконання рішення суду від 11 серпня 2020 року в частині поновлення на займаній посаді; також невиплату при звільненні компенсації за дні невикористаної відпустки за періоди з 27 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2020 року та невиплату грошового забезпечення за період з 16 вересня (поновлення на посаді) по 20 жовтня 2020 року (звільнення з посади), позивач звертався до відповідача із заявами в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» для можливості забезпечення подальшого відновлення порушеного права.
Зокрема, у відповіді на заяву від 15.06.2020 року відповідачем зазначено, що у наказі МВС від 10 жовтня 2019 року №969 о/с, не зазначено кількість діб невикористаної відпустки, тож підстави для виплати при звільненні грошової компенсації у ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці відсутні (а.с. 40).
Відповіддю 26.10.2020 року № 241 наголошено, що на Управління УМВС України на Придніпровській залізниці покладений лише обов`язок з виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме - з 21.02.2020 року по 11.08.2020 року, інші ж порушені у зверненні питання до компетенції Управління не відносяться (а.с. 49).
Таким чином, за відсутності дій відповідача, направлених на здійснення належних до сплати сум, позивач звернувся до суду із позовом про їх стягнення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При вирішенні питання про стягнення заробітної плати за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).
Частиною 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з ч. 3 вказаної статті невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Таким чином, зазначені норми права передбачають право особи, яку було незаконно звільнено та в подальшому у відношенні до якої роботодавцем було здійснено затримання виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі на отримання саме середнього заробітку за час такої затримки.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою ТААС від 11 серпня 2020 року рішення позивача поновлено на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці.
Вказане рішення в цій частині виконане шляхом видання наказу МВС України від 16.09.2020 року № 680 о/с.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Таким чином, відповідно до норми, закріпленої статтею 236 КЗпП мала місце затримка у виконанні вказаної постанови Міністерством внутрішніх справ України.
В такому випадку, період затримки виконання судового рішення, відраховуючи від наступного, після винесення постанови (12.08.2020 року) до дня постановлення рішення про поновлення на роботі (16.09.2020 року) складатиме 25 робочих дні.
Таким чином, відшкодуванню підлягає сума середнього заробітку позивача за 25 днів.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 140/3020/19 і враховується судом відповідно ч.5 ст.242 КАС України, до вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.
Згідно з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).
Суд наголошує, що відповідно до п. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, враховуючи неможливість встановлення суми заробітної плати протягом двох останніх календарних місяців роботи позивача, через те, що ним не було відпрацьовано жодного робочого дня до настання події, з якою пов`язана виплата (тобто винесення постанови ТААС), суд, для обрахування сум, належних до стягнення застосовує середньоденну заробітну плату (309 грн. 64 коп.), з урахуванням розрахунку, наведеного у постанові ТААС від 11.08.2020 року помножену на кількість днів затримки виконання вказаного рішення (309,64*25 робочих днів = 7741,00грн).
Суд зазначає, що позивачем помилково визначена сума до достягнення у розмірі 11 147,04 грн, оскільки вона розрахована за календарні дні, а не робочі.
Таким чином, належною до стягнення сумою за затримку виконання рішення суду Міністерством Внутрішніх справ України за період з 12.08.2020 по 16.09.2020 є 7741,00 грн.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Щодо вимоги про стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки за період з 27 жовтня 2014 по 20 жовтня 2020 року суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про міліцію» (який був чинним на дату звільнення позивача з посади 27.10.2014 року) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української PCP, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української PCP №114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення №114), особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Згідно з пунктом 2 Положення № 114, позивач належить до старшого начальницького складу.
Тлумачення наведеної норми Положення №114 в контексті аналогічних спірних правовідносин неодноразово здійснювалось Верховним Судом.
Так, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року (справа №816/225015), від 16 травня 2019 року (справа №825/100/15-а) Верховний Суд вказав, що аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що передбачене нею право на отримання грошової компенсації гарантується особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, виключно за відпустку, яку ними не використано в році звільнення.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Наказу від 27.10.2014 року №2238 о/с, позивачу при звільненні було виплачено компенсацію за 34 доби невикористаної в році звільнення відпустки (а.с. 62). Тобто, право на отримання у 2014 році вказаної компенсацію позивачем було реалізовано в повному обсязі.
В подальшому, позивача було декілька разів звільнено та поновлено на посаді відповідними рішеннями суду, зокрема: поновлено з 28.10.2014 р. , звільнено 16.01.2019 р.; поновлено з 16.01.2019 р. та звільнено 10.10.2019 року; поновлено з 10.10.2019 р. та звільнено 21.10.2020 р.
За таких обставин, спірними є правовідносини, які склалися з приводу виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки у 2019 році та 2020 році, які, відповідно, є роками, у які позивача було звільнено.
Обставинами, встановленими постановою ТААС від 11.08.2020 року, які відповідно до норм КАС України мають преюдиційне значення та не потребують доказування встановлено, що позивач виявляв бажання продовжувати проходження служби в Національній поліції України. Працюючи на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці, він фактично працював у органах внутрішніх справ.
Крім того, можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.
Так, відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 року (далі - Закон №580-VIII) до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є бланкетною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.
Відповідно до пункту 2 вказаного Наказу, він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом №580-VIII.
Вперше Закон №580-VIІI був опублікований в офіційному виданні - газеті «Голос України» 06 серпня 2015 року, отже, відповідно до пункту 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, окремі його приписи набрали чинності 07 серпня 2015 року, а Закон в цілому - 07 листопада 2015 року.
Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.
Порядок №260 був опублікований та, відповідно, набрав чинності - 27 травня 2016 року (Офіційний вісник України №39).
Так, у справі, що розглядається, суд дійшов висновку, що компенсації підлягає час невикористаної позивачем відпустки за 2019 рік та 2020 рік.
Ураховуючи те, що на момент звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ відповідно - 10.10.2019 та 21.10.2020 р. норми спеціального нормативно-правового акта набрали законної сили, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на неможливість застосування до спірних в цьому контексті правовідносин Порядку № 260, через розповсюдження на них наказу МВС України від 31.12.2007 р. № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».
Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №806/1914/17.
Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону №580-VIІI за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Абзацом 8 ч. 8 Порядку №260 передбачено, що Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 93 Закону №580-VIІI тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Суд зазначає, що відповідачами доказів надання відповідних відпусток або їх компенсація суду не надано.
З огляду на вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Відтак, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Конституційним Судом України у рішенні від 07.05.2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено висновок стосовно того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.
Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування у даному випадку приписів Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки».
Таким чином, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» і ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпусток за 2019 та 2020 роки, проте відповідачем протиправно не було виплачено таку компенсацію позивачу.
Так, згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі ч.2 ст.9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про визнання протиправними дій Управління МВС України на Придніпровській залізниці щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані за 2019 рік та 2020 рік дні відпустки.
При цьому, з огляду на встановлені обставини вчинення відповідачем протиправних дій стосовно позивача та з метою належного, повного та об`єктивного захисту прав позивача, на думку суду, наявні підстави для зобов`язання Управління МВС України на Придніпровській залізниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані за 2019 рік та 2020 рік дні відпустки.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошового забезпечення за період з 16.09.2020 по 20.10.2020, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що на підставі рішення ТААС від 11.08.2020 року, позивача з 10.10.2019 року поновлено на займаній посаді, в подальшому - звільнено 21.10.2020 року, відомості про що внесені до трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.19-20).
Таким чином, враховуючи визначену затримку збоку відповідача у поновленні позивача на займаній посаді, грошове забезпечення, належне до стягнення за період фактичного виконання трудових обов`язків позивачем визначатиметься з дня видачі наказу про поновлення на посаді - 16.09.2020 року, по день, що передує звільненню, а саме - 20.10.2020 року.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує проти того, що позивач фактично не приступив до виконання посадових обов`язків. В обґрунтування невиплати належних до сплати сум грошового забезпечення посилається на відсутність відповідного нормативно-правового регулювання через поновлення позивача на посаді у ліквідованому органі.
У цій справі суд дійшов висновку про можливість застосування до правових відносин норм, передбачених Порядком №260.
Відповідно до ч. 3 Порядку №260 Грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, у зв`язку з тим, що позивача було поновлено на займаній посаді і, в подальшому, звільнено, стягненню підлягає грошове забезпечення за 24 робочі дні, у сумі 7431,36 грн, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення - 309,64, яке встановлено постановою ТААС від 11 серпня 2020 року (24 * 309,64 грн.)
Грошове забезпечення за період з 16.09.2020 року по 20.10.2020 року у розмірі 7431,36 грн, з урахуванням положень ч. 5 ст. 111 Цивільного кодексу України, підлягає стягненню з Ліквідаційної комісії Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а позов таким, що належить задовольнити частково.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з перебуванням судді Коренева А.О. у відпустці повний текст судового рішення складений - 01.02.2021року.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача заробітну плату за час затримки виконання судового рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 щодо поновлення на посаді за період з 12.08.2020 по 16.09.2020 в сумі 7741,00 грн, без урахування податків та зборів, які в свою чергу підлягають утриманню останньою з вказаних сум у відповідності до приписів чинного законодавства при виплаті ОСОБА_1 .
Визнати протиправними дії Управління МВС України на Придніпровській залізниці щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2019 рік та 2020 рік.
Зобов`язання Управління МВС України на Придніпровській залізниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2019 рік та 2020 рік.
Стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 16.09.2020 по 20.10.2020 в сумі 7431,36 грн, без урахування податків та зборів, які в свою чергу підлягають утриманню останньою з вказаних сум у відповідності до приписів чинного законодавства при виплаті ОСОБА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 229,90грн.
Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 229,90 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев