Справа № 600/1380/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 р. м. Чернівці справа № 600/1380/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.

за участю секретаря судового засідання Вепрюк М.Ю.

учасників справи:

представника позивача - Софяк В.В.

представника відповідача - Гатиж Я.Г., Козар В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Чернівецької обласної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним розпорядження голови Чернівецької обласної державної адміністрації № 69-ОС від 06.08.2020 р. "Про звільнення ОСОБА_1 " (із змінами, внесеними розпорядженням № 76-ОС від 25.08.2020 р.) та поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного архіву Чернівецької області;

- стягнути з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він працював на посаді директора Державного архіву Чернівецької області з 02.01.2018 р. відповідно до розпорядження голови Чернівецької ОДА №214-ос від 19.12.2017 р. та наказу Держархіву Чернівецької області № 125 від 27.12.2017 р. Загальний стаж державної служби станом на дату звернення з позовом становить - 23 роки 11 місяців. Розпорядженням Чернівецької обласної державної адміністрації від 02.05.2019 року №28-ос йому присвоєно черговий 5 ранг державного службовця. Його посада відповідно до Закону України "Про державну службу" відноситься до категорії "Б".

Підставою для його звільнення послужило внесення 08.04.2020 р. змін до посадової інструкції, а саме: наявність у директора Державного архіву Чернівецької області наукового ступеню або повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки. Того ж дня, коли позивача було ознайомлено з новою посадовою інструкцією, одразу після цього його було повідомлено про наступне звільнення, оскільки він немає наукового ступеню і ним отримано повну вищу освіту невідповідного напрямку підготовки.

На думку позивача, таке звільнення є незаконним, оскільки він був прийнятий на роботу без документу, який би свідчив про наявність наукового ступеню.

Зокрема, Державна архівна служба України погодила в 2017 р. його призначення на посаду керівника Державного архіву Чернівецької області, усвідомлюючи те, що в нього відсутній науковий ступінь кандидата наук, а також стаж роботи в архівних установах. Відтак, на думку позивача, він не може бути звільнений з роботи через відсутність такого документу відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки відповідачу про таку невідповідність було відомо ще під час прийняття його на роботу.

Окрім того, документально підтверджених доказів неможливості виконувати передбачену посадовою інструкцією роботу через відсутність наукового ступеню на момент звільнення позивача об`єктивно не існувало.

Ухвалою суду від 09.09.2020 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Чернівецька обласна державна адміністрації подала відзив, в якому вказувала, що за дорученням голови обласної державної адміністрації від 06.04.2020 р. №47-О "Про внесення змін до посадових інструкцій", відділу управління персоналом та нагород апарату обласної державної адміністрації було доручено внести зміни до посадових інструкцій керівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації відповідно до вимог чинного законодавства, погодити їх із заступниками голови обласної державної адміністрації відповідно до розподілу обов`язків та подати на затвердження голові обласної державної адміністрації нові редакції посадових інструкцій, з метою визначення основних посадових обов`язків керівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації згідно з критеріями: відповідність завданням і функціям, покладеним на структурний підрозділ і відсутність дублювання та зайвої деталізації.

Відповідач зазначив, що відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Держкомархіву України від 28.01.2008 р. №15 до посади директора Державного архіву встановлено такі кваліфікаційні вимоги: науковий ступінь кандидата наук без вимог до стажу роботи або повна вища освіта відповідного напрямку підготовки: інформаційна, бібліотечна та архівна справа, історія та археологія (магістр, спеціаліст); післядипломна освіта в галузі управління; стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня: в архівних установах для магістра - не менше 3 років, спеціаліста - не менше 5 років.

У зв`язку із тим, що освітньо-кваліфікаційні вимоги директора Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1 не відповідали встановленим законодавством вимогам, Чернівецькою обласною державною адміністрацією було направлено директору Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1. лист від 08.04.2020 р. №01.54/20-964 про виявлену невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та звільнення із займаної посади відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України.

З огляду на наведене, відповідач вважає, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення поданого ним позову.

Ухвалою суду від 04.11.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, продовжено підготовче провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 19.11.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

19.12.2017 р. Чернівецькою обласною державною адміністрацією видано розпорядження № 214-ос "Про призначення ОСОБА_1 ", яким призначено 02.01.2018 р. ОСОБА_1 , державного службовця 6 рангу, на посаду директора Державного архіву Чернівецької області та звільнено в порядку переведення з посади директора Департаменту економічного розвитку обласної державної адміністрації (Т. 1 а.с. 80).

Наказом Державного архіву Чернівецькій області від 27.12.2017 р. № 125-к "Про призначення ОСОБА_1 " призначено ОСОБА_1 , державного службовця 6 рангу, на посаду директора Державного архіву Чернівецької області в порядку переведення з посади директора Департаменту економічного розвитку обласної державної адміністрації, 02.01.2018 р. (Т. 1 а.с. 81).

Розпорядженням Чернівецької обласної державної адміністрації від 03.01.2018 р. №03/5 "Про надання доступу до державної таємниці працівнику обласної державної адміністрації" надано доступ до інформації зі ступенем секретності "таємно" ОСОБА_1 (а.с. Т. 1 а.с. 82).

Наказом Державного архіву Чернівецької області від 03.01.2018 р. № 9 "Про надання доступу до державної таємниці" надано ОСОБА_1 , директору Державного архіву Чернівецької області, доступ до інформації зі ступенем секретності "таємно" (а.с. Т. 1 а.с. 84).

02.05.2019 р. розпорядженням Чернівецької обласної державної адміністрації від №28-ос "Про присвоєння ОСОБА_1 чергового рангу державного службовця" присвоєно 01.05.2019 р. ОСОБА_1 - директору Державного архіву Чернівецької області черговий 5 ранг державного службовця (Т. 1 а.с. 90).

05.03.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації видано доручення "Про розробку посадових інструкцій" № 35-О, яким, в т.ч.: доручено у строк до 10.03.2020 р. структурним підрозділам обласної державної адміністрації забезпечити приведення посадових інструкцій керівників структурних підрозділів у відповідність до вимог чинного законодавства та подати їх на затвердження (Т. 1 а.с. 155).

06.04.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації видано доручення "Про внесення змін до посадових інструкцій" №47-О, яким доручено, в т.ч.: Відділу управління персоналом та нагород апарату обласної державної адміністрації в термін до 15:00 год 08.04.2020 р. подати на затвердження голові обласної державної адміністрації нові редакції посадових інструкцій керівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації (Т. 1 а.с. 156).

Як зазначав відповідач у відзиві, з урахуванням вимог Закону України "Про Національний архівний фонд та архівні установи", з метою приведення у відповідності до вимог законодавства, 08.04.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації затверджено посадову інструкцію директора Державного архіву Чернівецької області.

З матеріалів справи видно, що на виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 05.03.2020 р. № 35-О "Про розробку посадових інструкцій", 08.04.2020 року керівником апарату обласної державної адміністрації на ім`я голови обласної державної адміністрації подано службову записку №123, якою проінформовано, що освітньо-кваліфікаційні вимоги директора Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1 не відповідають встановленим законодавством вимогам (Т.1 а.с. 157 - 158).

08.04.2020 р. позивачу направлено лист голови Чернівецької області державної адміністрації №01.54/20-964, яким попереджено про виявлену невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та звільнення із займаної посади відповідно до пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (Т. 1 а.с. 162-163).

Керуючись п. 2 ст. 40, ст. 44 Кодексу законів про працю України, ст. 11, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", 06.08.2020 р. Чернівецькою обласною державною адміністрацією видано розпорядження № 69 - ОС "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким звільнено 07.08.2020 р. ОСОБА_1 з посади директора Державного архіву Чернівецької області, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації (Т.1 а.с. 11, 191).

07.08.2020 р. Чернівецькою обласною державною адміністрацією на адресу позивача надіслано лист за № 01.54/18-1706, яким надіслано копією розпорядження № 69-ОС "Про звільнення ОСОБА_1 " (Т.1 а.с. 195).

25.08.2020 р. Чернівецькою обласною державною адміністрацією видано розпорядженням № 76-ОС "Про внесення змін до розпорядження обласної державної адміністрації від 06 серпня 2020 № 69-ОС "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким внесено зміни, а саме: у п.1 розпорядження слова та цифри "07 серпня 2020 року" замінено словами та цифрами "25 серпня 2020 року" (Т. 1 а.с. 194, Т.3 а.с. 224).

25.08.2020 р. Чернівецькою обласною державною адміністрацією на адресу позивача надіслано лист за № 01.54/19-1785 з копією розпорядження № 76-ОС "Про внесення змін до розпорядження обласної державної адміністрації від 06 серпня 2020 № 69-ОС "Про звільнення ОСОБА_1 " (Т.3 а.с. 223).

Із змісту листа Чернівецької дирекції АТ "Укрпошта" від 20.01.2021 р. видно, що поштове відправлення від 25.08.2020 р. адресоване позивачу, останній не отримав (Т. 3 а.с. 228 - 229).

Дослідженням особової картки державного службовця № 2/99 встановлено, що в графі 29 особової картки зроблено відмітку про звільнення позивача із займаної посади 25.08.2020 р. на підставі розпоряджень № 69-ОС від 07.08.2020 р. та № 76-ОС від 25.08.2020 р., а також про отримання позивачем трудової книжки 25.08.2020 р., про що свідчить його підпис та підпис працівника служби управлінням персоналом Мінікаєвої Г.Ф. (Т.3 а.с. 238 - 240).

Дослідженням журналу обліку руху трудових книжок і вкладишів до них встановлено, що в графі журналу "Дата видачі книжки на руки" внесено виправлення головним спеціалістом відділу управлінням персоналом та нагород Мінікаєвою Г.Ф. за порядковим № 758, а саме: замість 07.08.2020 р. виправлено на 25.08.2020 р (Т.3 а.с. 241-242).

Дослідженням трудової книжки виданої на ім`я позивача серії НОМЕР_1 встановлено, що на підставі розпорядження Чернівецької обласної державною адміністрації від 07.08.2020 р. № 69-ОС до трудової книжки внесено запис за № 52 про звільнення 07.08.2020 р. позивача з посади директора Державного архіву Чернівецької області, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації (Т. 1 а.с. 40 - 66, Т. 3 а.с. 234).

Як зазначали у судовому засіданні представники відповідача, запис у трудову книжку на підставі розпорядження Чернівецької обласної державної адміністрації від 25.08.2020 р. № 76-ОС не внесено, оскільки позивач не надав трудову книжку для внесення відповідних змін щодо дати звільнення. Вказана обставина не заперечувалася сторонами у судовому засіданні.

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що керуючись п. 2 ст. 40, ст. 44 Кодексу законів про працю України, ст. 11, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", 06.08.2020 р. Чернівецькою обласною державною адміністрацією видано розпорядження № 69 - ОС, яким, з урахуванням внесених змін розпорядженням № 76-ОС від 25.08.2020 р., звільнено позивача з 25.08.2020 р. з посади директора Державного архіву Чернівецької області, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій очолюють відповідні підрозділи і несуть персональну відповідальність перед головами відповідних державних адміністрацій за виконання покладених на ці підрозділи завдань. Керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головами відповідних державних адміністрацій за погодженням з органами виконавчої влади вищого рівня в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій зі статусом юридичних осіб публічного права здійснюють визначені Законом України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби у цих структурних підрозділах.

Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством (ч. 1 ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Беручи до уваги вищенаведену норми матеріального права, суд приходить до переконання, що "невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі" це об`єктивна нездатність працівника внаслідок недостатньої кваліфікації належним чином, вчасно та якісно виконувати доручену роботу відповідно до посадових вимог; це неякісне виконання роботи, неналежне виконання функціональних обов`язків за умови, що вони викликані недостатньою кваліфікацією та за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обов`язків; це документально підтверджена у встановленому законодавством порядку неможливість продовжувати виконання роботи за умови, що та робота потребує певної кваліфікації.

У відзиві на позов відповідач, серед іншого, зазначав, що у зв`язку із внесеними змінами у посадову інструкцію від 08.04.2020 р. в частині вимог до компетентності посади директора Державного архіву Чернівецької області, виявлено відсутність наукового ступеня у позивача, відтак були наявні правові підстави для його звільнення.

Суд не погоджується з доводами відповідача щодо наявності підстав для звільнення позивача за виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, виходячи з наступного.

05.03.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації видано доручення "Про розробку посадових інструкцій" № 35-О , яким, в т.ч.: доручено у строк до 10.03.2020 р. структурним підрозділам обласної державної адміністрації забезпечити приведення посадових інструкцій керівників структурних підрозділів у відповідність до вимог чинного законодавства та подати їх на затвердження (Т. 1 а.с. 155).

06.04.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації видано доручення "Про внесення змін до посадових інструкцій" №47-О, яким доручено, в т.ч.: Відділу управління персоналом та нагород апарату обласної державної адміністрації в термін до 15:00 год. 08.04.2020 р. подати на затвердження голові обласної державної адміністрації нові редакції посадових інструкцій керівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації (Т. 1 а.с. 156).

Як зазначав відповідач у відзиві, з урахуванням вимог Закону України "Про Національний архівний фонд та архівні установи", з метою приведення у відповідності до вимог законодавства, 08.04.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації затверджено посадову інструкцію директора Державного архіву Чернівецької області.

Згідно п. 6 вказаної посадової інструкції встановлено наступні вимоги до компетентності посади директора Державного архіву Чернівецької області, а саме: науковий ступінь кандидата наук без вимог до стажу роботи або повна вища освіта відповідного напрямку підготовки: інформаційна, бібліотечна та архівна справа, історія та археологія (магістр, спеціаліст); післядипломна освіта в галузі управління; досвід роботи на посадах державної служби категорій "Б" чи "В" або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років та стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня: для магістра - не менше 3 років, спеціаліст - не менше 5 років; вільне володіння державною мовою; професійні компетенції: лідерство, комунікація та взаємодія, впровадження змін, прийняття ефективних рішень, управління організацією роботи та персоналом; особистісні компетенції: аналітичні здібності, самоорганізація та орієнтація на розвиток, дипломатичність та гнучкість, належність та ініціативність, вмінні працювати в стресових ситуаціях (Т. 1 а.с. 140 - 142).

Матеріалами справи підтверджується, що копію посадової інструкції директора Державного архіву Чернівецької області від 08.04.2020 р., направлено відповідачем на адресу Державного архіву Чернівецької області супровідним листом від 08.04.2020 р. №01.54/20-967 (Т. 1 а.с. 161).

Згідно акту від 08.04.2020 р. про відмову ОСОБА_1 - директора Державного архіву Чернівецької області від письмового ознайомлення із посадовою інструкцією, позивач ознайомився із текстом посадової інструкції 08.04.2020 р., проте відмовився підтвердити це письмово (Т. 1 а.с. 166).

З матеріалів справи видно, що на виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 05.03.2020 р. № 35-О "Про розробку посадових інструкцій", 08.04.2020 р. керівником апарату обласної державної адміністрації на ім`я голови обласної державної адміністрації подано службову записку №123, якою повідомлено, що з метою приведення у відповідність до вимог чинного законодавства в частині визначення загальних та спеціальних вимог управлінням персоналом та нагород апарату обласної державної адміністрації опрацьовано вісімнадцять проектів посадових інструкцій керівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації. Усі проекти посадових інструкцій підготовлено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Проте, під час опрацювання проекта посадової інструкції директора Державного архіву Чернівецької області виявлено, що відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Держкомархіву України від 28.01.2008 р. №15 до посади директора Державного архіву встановлено такі кваліфікаційні вимоги: науковий ступінь кандидата наук без вимог до стажу роботи або повна вища освіта відповідного напрямку підготовки: інформаційна, бібліотечна та архівна справа, історія та археологія (магістр, спеціаліст); післядипломна освіта в галузі управління; стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня: в архівних установах для магістра - не менше 3 років, спеціаліста - не менше 5 років.

Водночас, в службові записці проінформовано, що за результатами дослідження матеріалів особової справи директора Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1 за № 2/99 виявлено, що:

1) науковий ступінь кандидата наук або повна вища освіта відповідного напрямку підготовки: інформаційна, бібліотечна та архівна справі чи історія та археологія - відсутні;

2) стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня: в архівних установах для магістра - не менше 3 років, спеціаліста - не менше 5 років - відсутній;

3) відповідно до диплома НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту в Українському інституті інженерів водного господарства з спеціальністю "Гідромеліорація" та здобув кваліфікацію інженера-гідротехніка.

Зважаючи на викладене, в службовій записці вказано, що освітньо-кваліфікаційні вимоги директора Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1 не відповідають встановленим законодавством вимогам (Т.1 а.с. 157 - 158).

08.04.2020 р. відповідач листом за вих. № 01.54/20-964 попередив позивача про виявлену невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та звільнення із займаної посади відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України (Т.1 а.с. 162 - 163).

У зв`язку виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок кваліфікації відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, 08.04.2020 р. листом за вих. № 01.54/20-965 позивачу запропоновано такі посади у Чернівецькій обласній державній адміністрації, а саме: заступника директора Департаменту соціального захисту населення; заступника начальника управління-начальника відділу фінансового забезпечення, з питань персоналу та діловодства управління екології та природних ресурсів; начальника відділу планування, оперативного чергування, зв`язку та оповіщення управління цивільного захисту населення (Т. 1 а.с. 164).

Судом встановлено, що позивач із зазначеними пропозиціями ознайомився 08.04.2020 р., проте відмовився від прийняття рішення, мотивуючи тим, що йому потрібно три дні для його прийняття. Даний факт зафіксовано актом про відмову ОСОБА_1 - директора Державного архіву Чернівецької області від прийняття рішення щодо пропозицій переведення на іншу посаду, у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, від 08.04.2020 р. складений о 12 год. 05 хв. (Т. 1 а.с. 165).

08.04.2020 р. відповідач листом за вих. № 01.54/30-966 повідомив Первинну профспілкову організацію Державного архіву Чернівецької області про те, що освітньо-кваліфікаційні вимоги позивача не відповідають встановленим законодавством вимогам до посаді директора Державного архіву Чернівецької області, тому він підлягає звільненню відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації (Т. 1 а.с. 159 - 160).

15.04.2020 р. відповідач звернувся з листом до Державної архівної служби України, в якому просив погодити звільнення позивача з посади директора Державного архіву Чернівецької області у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації (Т. а.с. 167 - 168).

За результатами розгляду вказаного листа, 23.04.2020 р. Державна архівна служба України погодила звільнення позивача із займаної посади (Т. 1 а.с. 169 - 170).

Згідно листа Первинної профспілкової організації Державного архіву Чернівецької області від 06.11.2020 р. № 9, окрім іншого зазначено, що відповідно до вимог п. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", ст. 431 КЗпП України звільнення керівника установи не потребує згоди первинної профспілкової організації (Т. 3 а.с. 172).

Статтею 38 Закону України "Про Національний архівний фонд та архівні установи" встановлено, що професійною діяльністю в архівних установах можуть займатися громадяни, які мають відповідну освіту. На підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності роботи у сфері архівної справи проводяться фахівцями, які пройшли відповідну підготовку.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що обсяг функціональних обов`язків та повноважень, директора Державного архіву Чернівецької області, крім вимог, що встановлені Законом України "Про державну службу" та іншими спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність архівної служби, визначався посадовими інструкціями від 11.07.2018 року, від 18.12.2019 р. та від 08.04.2020 р.

Відповідно до посадових інструкцій виконувана позивачем робота передбачала: здійснення визначених Законом України "Про державну службу" повноважень керівника державної служби у держархіві, несення персональної відповідальності за організацію та результати його діяльності, сприяння створенню належних умов праці в держархіві; планування роботи держархіву, внесення пропозицій щодо формування планів роботи обласної державної адміністрації; проведення заходів щодо удосконалення організацій та підвищення ефективності роботи держархіву; організація та здійснення контролю за внесенням до Національного архівного фонду архівних документів, що мають місцеве значення, ведення обліку та постійне зберігання цих документів, а також використання відомостей, що в них містяться; звітування перед головою обласної державної адміністрації про виконання покладених на держархів завдань та затверджених планів роботи; подання на затвердження голови Чернівецької обласної державної адміністрації проекти кошторису та штатного розпису держархіву в межах визначеної граничної чисельності та фонду оплати праці його працівників; розпорядження коштами у межах затвердженого головою обласної державної адміністрації кошторису держархіву; здійснення добору кадрів; призначення на посаду та звільнення з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців держархіву, присвоювання їм рангів державних службовців, заохочення їх та притягнення до дисциплінарної відповідальності; прийом на роботу та звільнення з роботи у порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників, які не є державними службовцями, здійснення їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності; забезпечення реалізації державної політики у галузі архівної справи та діловодства на території області, створення та функціонування обласного (регіонального) страхового фонду документації; забезпечення в межах своєї компетенції реалізацію державної політики стосовно державної таємниці, контроль за її збереженням.

Суд зауважує, що порівняльний аналіз посадових інструкцій директора Державного архіву Чернівецької області від 11.07.2018 р., від 18.12.2019 р. та 08.04.2020 р. беззаперечно вказує на те, що практично всі вони визначали одні і ті самі обов`язки, які в повному обсязі виконувалися позивачем.

Суд наголошує, що жодних змін не відбувалося і в завданнях та функція державного архіву, оскільки ці завдання чітко визначені законом України "Про Національний архівний фонд та архівні установи", а також не було змін ані в штатному розписі, ані в найменуванні посади.

Як встановлено судом, посадовими інструкціями, крім задач, обов`язків та повноважень директора Державного архіву Чернівецької області, також передбачено вимоги до його компетентності та професійності.

Так, 11.07.2018 р. головою обласної державної адміністрації затверджено посадову інструкцію директора Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1 . Згідно п. 5 Загальних положень вказаної посадової інструкції затверджено вимоги до компетентності посади директора Державного архіву Чернівецької області, а саме: директор держархіву повинен мати вищу освіту відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, досвід роботи на посадах державної служби категорії "Б" чи "В" або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років, вільно володіти державною мовою (Т.1 а.с. 13 - 17).

18.12.2019 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації затверджено посадову інструкцію директора Державного архіву Чернівецької області. Згідно п. 6 вказаної посадової інструкції затверджено вимоги до компетентності посади директора Державного архіву Чернівецької області, а саме: лідерство; прийняття ефективних рішень; управління організацією роботи та персоналом; комунікація та взаємодії; орієнтація на професійний розвиток; впровадження змін (Т.1 а.с. 18 - 20).

08.04.2020 р. головою Чернівецької обласної державної адміністрації затверджено посадову інструкцію директора Державного архіву Чернівецької області. Згідно п. 6 вказаної посадової інструкції затверджено вимоги до компетентності посади директора Державного архіву Чернівецької області, а саме: науковий ступінь кандидата наук без вимог до стажу роботи або повна вища освіта відповідного напрямку підготовки: інформаційна, бібліотечна та архівна справа, історія та археологія (магістр, спеціаліст); післядипломна освіта в галузі управління; досвід роботи на посадах державної служби категорій "Б" чи "В" або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років та стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня: для магістра - не менше 3 років, спеціаліст - не менше 5 років; вільне володіння державною мовою; професійні компетенції: лідерство, комунікація та взаємодія, впровадження змін, прийняття ефективних рішень, управління організацією роботи та персоналом; особистісні компетенції: аналітичні здібності, самоорганізація та орієнтація на розвиток, дипломатичність та гнучкість, належність та ініціативність, вмінні працювати в стресових ситуаціях.

Отже, саме 08.04.2020 р. до посадової інструкції внесено таку вимоги як наявність у директора Державного архіву Чернівецької області наукового ступеню або повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки.

Суд наголошує, що того ж дня, коли позивача було ознайомлено з новою посадовою інструкцією від 08.04.2020 р., одразу після цього його було повідомлено про наступне звільнення, оскільки він немає наукового ступеню і ним отримано повну вищу освіту невідповідного напрямку підготовки.

У відзиві на позов відповідач зазначав, що згідно особової картки директора Державного архіву Чернівецької області ОСОБА_1 за №2/99 виявлено наступне:

1) науковий ступінь кандидата наук або повна вища освіта відповідного напрямку підготовки: інформаційна, бібліотечна та архівна справі чи історія та археологія - у позивача відсутні;

2) стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня: в архівних установах для магістра - не менше 3 років, спеціаліста - не менше 5 років - відсутній;

3) відповідно до диплома НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту в Українському інституті інженерів водного господарства з спеціальністю "Гідромеліорація" та здобув кваліфікацію інженера-гідротехніка.

Суд наголошує, що Державна архівна служба України погодила в 2017 р. призначення ОСОБА_1 на посаду керівника державного архіву Чернівецької області, усвідомлюючи те, що в нього відсутній науковий ступінь кандидата наук.

Суд зауважує, що на момент прийняття на роботу вимог щодо кваліфікації в частині здобуття наукового ступеня не було, відтак позивач не може бути звільнений з роботи через відсутність такого документу відповідно до п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідачу про таку невідповідність було відомо ще під час прийняття на роботу.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема Конвенція Міжнародної організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. № 3933.

Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 цієї Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це зазначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

З огляду на викладене, суд наголошує, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в силу вимог ст. 77 КАС України, зобов`язаний довести, що через відсутність наукового ступеню у позивача або повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки, останній не в змозі виконувати покладені на нього обов`язки директора Державного архіву Чернівецької області.

На переконання суду, жодних документально підтверджених, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів неможливості виконувати передбачену посадовою інструкцією роботу через відсутність наукового ступеню або повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки на момент звільнення позивача об`єктивно не існувало, а відповідач під час розгляду справи до суду не їх надав.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Відтак, при прийнятті позивача на посаду директора Державного архіву Чернівецької області він добросовісно вказав правдиві відомості, що в нього відсутні науковий ступінь та повна вища освіта відповідного напрямку підготовки, що підтверджується особовою карткою позивача. Тому, відповідач не вправі звільняти позивача з підстав відсутності у нього наукового ступеню або повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки, оскільки вказана обставина не свідчить про неналежне виконання посадових обов`язків, так як видання посадової інструкції 08.04.2020 р., свого роду нормативного акту, не має зворотної дії в часі.

Більше того, внесення змін до посадової інструкції 08.04.2020 р. не може свідчити про неможливість виконання позивачем посадових обов`язків на займаній посаді. Під час розгляду справи по суті відповідач не надав такі докази. Доказів пропонування позивачу підвищення кваліфікації чи здобуття наукового ступеню, відповідач до суду також не подав, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач відмовлявся від подальшого здобуття наукового ступеня або повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки.

Разом з тим відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома).

На переконання суду, підставою для розірвання трудового договору згідно п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої компетентності, що перешкоджають продовженню даної роботи. Якщо роботодавець, на момент призначення особи знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи і те, що особа займаній посаді не відповідає через відсутність спеціальної освіти, однак свідомо її призначив, то сам по собі факт відсутності документа про освіту не може бути у подальшому підставою для звільнення працівника за цим пунктом.

Виявленою невідповідністю у такому разі може бути: неякісне виконання робіт; неналежне виконання трудових обов`язків через недостатню кваліфікацію, які перешкоджають продовженню даної роботи. Виключно за наявності фактичних даних, що підтверджують невідповідність працівника, було б можливе звільнення позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.01.2020 р. (справа № 654/941/17).

Судовим розглядом по суті встановлено, що позивач на займаній посаді якісно та в повному обсязі виконував посадові обов`язки. Доказів щодо неналежної якості та/або обсягу виконуваної позивачем роботи, невідповідності позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної роботи, відповідач до суду не надав.

Більше того, звільнення позивача з роботи з таким формулюванням як "невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації" не підтверджена жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

У преамбулі Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Частиною 1 ст. 1 Закону № 889-VIII зазначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ст. 2 Закону № 889-VIII у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: безпосередній керівник - найближчий керівник, якому прямо підпорядкований державний службовець; керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; професійна компетентність - здатність особи в межах визначених за посадою повноважень застосовувати спеціальні знання, уміння та навички, виявляти відповідні моральні та ділові якості для належного виконання встановлених завдань і обов`язків, навчання, професійного та особистісного розвитку; професійний розвиток - безперервний, свідомий, цілеспрямований процес особистісного та професійного зростання, що базується на інтеграції знань, умінь і компетентностей; професійне навчання - набуття та вдосконалення професійних знань, умінь та навичок, що забезпечує відповідний рівень професійної кваліфікації державного службовця для його професійної діяльності.

Державний службовець зобов`язаний, в т.ч: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення); постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності (ст. 8 Закону № 889-VIII).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

За приписами ч.1 ст. 87 Законі 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

За приписами ч. 2 ст. 87 Законі 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Отже, вичерпний перелік підстав передбачений для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлено ст. 87 Закону № 889-VIII, зокрема, у разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

Порядок оцінювання результатів службової діяльності державних службовців врегульовано ст. 44 Закону № 889-VIII.

Так, ч. 1 цієї статті Закону визначено, що результати службової діяльності державних службовців щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, планування їхньої кар`єри.

Згідно із ч. 2 та 3 ст. 44 Закону № 889-VIII оцінювання результатів службової діяльності проводиться на підставі показників результативності, ефективності та якості, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця, а також дотримання ним правил етичної поведінки та вимог законодавства у сфері запобігання корупції, виконання індивідуальної програми професійного розвитку, а також показників, визначених у контракті про проходження державної служби (у разі укладення).

Оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", здійснюється безпосереднім керівником державного службовця та керівником самостійного структурного підрозділу.

У відповідності до ч. 4 - 6 ст. 44 Закону № 889-VIII державного службовця ознайомлюють з результатами оцінювання його службової діяльності під підпис протягом трьох календарних днів після проведення оцінювання.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.

За результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.

У разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 цього Закону та з ним розривається контракт про проходження державної служби (у разі укладення).

Частиною 11 ст. 44 Закону № 889-VIII визначено, що порядок проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців затверджується Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної норми, постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2017 р. № 640 затверджено Типовий порядок проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців (далі - Типовий порядок, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 Типового порядку встановлено, що метою оцінювання є визначення якості виконання державним службовцем поставлених завдань, а також прийняття рішення щодо його преміювання, планування службової кар`єри.

Оцінювання проводиться з дотриманням принципів об`єктивності, достовірності, доступності та прозорості, взаємодії та поваги до гідності державного службовця (п. 3 Типового порядку).

Відповідно до п. 7, 9 - 12 Типового порядку оцінювання проводиться на підставі ключових показників, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця, а також дотримання ним загальних правил етичної поведінки та вимог законодавства у сфері запобігання корупції.

Оцінювання проводиться поетапно: визначення завдань і ключових показників; визначення результатів виконання завдань; затвердження висновку (крім випадків, коли жодне із визначених завдань не підлягає оцінюванню).

Завдання і ключові показники повинні відображати кінцевий результат, на досягнення якого спрямовано службову діяльність державних службовців, вимірюватися в кількісному та/або якісному вираженні.

Визначені державному службовцю завдання і ключові показники зберігаються в його особовій справі, а їх копії - у державного службовця та його безпосереднього керівника.

Державному службовцю визначається від двох до п`яти завдань.

Строк виконання завдання має бути реальним для досягнення необхідного результату та визначатися з урахуванням дати прийняття наказу (розпорядження) про визначення результатів виконання завдань відповідно до пункту 13 цього Типового порядку.

Завдання і ключові показники для державного службовця на наступний рік визначаються у грудні року, що передує звітному.

Згідно з приписами п. 13, 15, 16 Типового порядку визначення результатів виконання завдань проводиться у жовтні - грудні за період з 1 січня поточного року або з дати визначення завдань і ключових показників до дати прийняття наказу (розпорядження) про визначення результатів виконання завдань.

Для визначення результатів виконання завдань суб`єктом призначення приймається наказ (розпорядження), в якому зазначається: список державних службовців; строк визначення результатів виконання завдань; доручення, необхідні для організаційного забезпечення проведення цього етапу оцінювання (у разі потреби).

Строк визначення результатів виконання завдань державними службовцями, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", встановлюється з урахуванням того, що результати виконання завдань безпосередніх керівників визначаються після результатів виконання завдань підпорядкованих їм державних службовців.

Висновок затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення у грудні звітного року.

Служба управління персоналом державного органу, в якому працює державний службовець, ознайомлює відповідного державного службовця із затвердженим висновком у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу".

З матеріалів справи видно, що за результатами отриманих позивачем завдань, ключових показників результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорій "Б" у 2018 р. та 2019 р., відповідачем у 2018 р. та у 2019 р. складено Висновки щодо результатів оцінювання службової діяльності позивача, який займає посаду державної служби категорії "Б", а саме: на посаді директора Державного архіву Чернівецької області (Т. 1 а.с. 92 - 103).

Згідно вказаних висновків, під час оцінювання результатів службової діяльності позивач отримав позитивну оцінку. Зокрема: у 2018 р - 3,6 бала та 2019 р. - 3,5 бала (Т. 3 а.с. 181-189, 190- 192, 198-203).

Наведена обставина на заперечувалася відповідачем у поданих до суду заявах по суті, а також його представниками у судовому засіданні.

Дослідженням особової карти державного службовця встановлено, що в особовій картці позивача міститься запис про отримання позитивних результатів оцінювання у 2018 р. та 2019 р., а також пропозиції та рекомендації стосовно визначення потреби у підвищенні професійної компетентності щодо технічних вмінь, підвищенні рівня знань законодавства у зв`язку з реформуванням ключових напрямків. Відомості про оцінювання результатів службової діяльності позивача у 2020 р. в особовій картці позивача відсутні. До дисциплінарної відповідальності позивач не притягувався (Т. 3 а.с. 238 - 240).

Крім того, дослідженням особової картки державного службовця встановлено, що у період з 25.02.2020 р. по 27.02.2020 р. позивач проходив підвищення рівня професійної компетентності державного службовця за тематикою "Управління змінами в системі публічного управління" та отримав сертифікат від 27.02.2020 р. № 218/20.

Судом також встановлено, що 13.12.2019 р. позивач отримав завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорій "Б" на 2020 рік, а саме: на посаді директора Державного архіву Чернівецької області (Т. 1 а.с. 104 - 106).

Крім того, 13.12.2019 р. позивач отримав індивідуальну програму підвищення рівня компетентності державного службовця, який займає посаду державної служби категорій "Б" на 2020 рік (Т. 1 а.с. 107).

Розглядом справи по суті встановлено, що оцінювання результатів службової діяльності позивача у 2020 р. відповідач не проводив.

При цьому, у 20018 р., 2019 р. та протягом січня - серпня 2020 р. будь-яких зауважень щодо виконання позивачем завдань з боку відповідача не надходило. Даний факт не спростовано відповідачем, доказів на підтвердження фактів невиконання завдань позивачем до суду не надано.

Суд наголошує, що звільняючи позивача із займаної посади у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, відповідач для визначення результатів виконання ним завдань у 2020 р. мав би провести оціночну співбесіду, в ході якої уточнити інформацію щодо фактичного виконання завдань та ключових показників і підстав, що зумовили невиконання, або виконання з порушенням строку, визначити ті компетенції, які можуть підвищити ефективність виконання або потребують удосконалення.

Під час розгляду справи по суті, відповідач не обґрунтував та не надав до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження наявності обставин виявлення невідповідності займаній позивачем посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

Суд критично оцінює твердження відповідача, що позивач підлягав звільненню із займаної посади у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, оскільки невідповідність державного службовця займаній посаді або виконуваній ним роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, згідно вимог положень Закону № 889-VIII, можливо виявити тільки за результатами проведення відповідного оцінювання, в порядку встановленому цим же Законом.

Разом з цим, як вже зазначалось судом вище, жодних зауважень до позивача з приводу неналежного, неповного або несвоєчасного виконання завдань у 2018 р., 2019 р. та протягом січня - серпня 2020 р. (по день звільнення) відповідачем не висловлювалося. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що висновок відповідача про виявлену невідповідністю позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, зроблено на припущеннях, без будь-якого обґрунтування та без підтвердження належними, допустимими, достовірними та достатніми докази. Обставини даної справи свідчать, що відповідач без проведення щорічного оцінювання позивача, зробив висновок про виявлену невідповідністю займаній ним посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

Статтею 64 Закону № 889-VIII встановлено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Дисциплінарними проступками є, в т.ч.: порушення Присяги державного службовця; порушення правил етичної поведінки державних службовців; невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби.

В матеріалах справи відсутні докази проведення відповідачем дисциплінарних проваджень відносно позивача та прийняття рішень про накладення дисциплінарних стягнення на позивача за невиконання або неналежне виконання службових обов`язків.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність оскаржуваних розпоряджень прийнятих відносно позивача.

В порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідач не надав до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження виявленої невідповідності позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовження даної роботи.

Відтак, на переконання суду, відповідач звільнив позивача недобросовісно, не на підставі, та не у спосіб, що визначений Законом № 889-VIII та КЗпП України; без з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваного розпорядження; без дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані розпорядження; без урахуванням права позивача на участь у процесі прийняття рішення за результатами оцінювання службової діяльності.

Зважаючи на наведені вище норми права та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач незаконно звільнив позивача із займаної посади, тому оскаржувані розпорядження є протиправними та підлягають скасуванню.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Доводи відповідача щодо правомірності оскаржуваних розпоряджень, суд не бере до уваги, позаяк вони не спростовують протиправність звільнення позивача із займаної посади.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Згідно із п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи висновок суду про протиправність та скасування оскаржуваних розпоряджень, а також беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 235 КЗпП України, суд вважає, що позивача необхідно поновити на посаді директора Державного архіву Чернівецької області з 26.08.2020 р., допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Оскільки судом встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, відтак, період часу з 26.08.2020 р. по 22.01.2021 р. (104 робочі дні) є періодом вимушеного прогулу позивача, а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного законодавства України, підлягає відшкодуванню, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 видно, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки № 01-08/3027 від 25.08.2020 р. виданої відповідачем, позивач дійсно працював директором Державного архіву Чернівецької області та отримував заробітну плату з січня 2020 р. по серпень 2020 р. в сумі 167052,06 грн, в тому числі за червень 2020 р. - 12055,00 грн, липень 2020 р. - 17932,86 грн (Т.1 а.с. 12).

Відтак, середньоденний заробіток позивача становить 697,39 грн, який визначений виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували його звільненню та діленням цієї суми на число відпрацьованих робочих днів за цей період ((12055,22 грн (нарахована зарплата за червень 2020 р.) + 17932,86 грн (нарахована зарплата за липень 2020 р.) / 43 робочі дні)).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.08.2020 р. по 22.01.2021 р. у сумі 72528,56 грн (104 робочих днів Х 697,39 грн).

Враховуючи норми законодавства, наведені вище, рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1 та 2 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи, як і не доведені самі негативні зміни у житті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд погоджується із доводами відповідача, що позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 50000 грн та не підтверджено її документально.

Отже, суд зазначає, що позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди позивачем не доведена з передбачених ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність такої шкоди. Зокрема, не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме неправомірними діями та рішеннями відповідача.

Посилання позивача на поширення відповідачем недостовірної інформації про нібито низький (недостатній) рівень його кваліфікації, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, суд відхиляє, оскільки даного роду вимоги повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

За сукупністю наведених обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, тому в цій частині позовних вимог відмовляє.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судові витрати у розмірі 2943,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 109).

Оскільки, в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено, відтак правових підстав для стягнення на користь позивача судового збору у розмірі 841,00 грн, сплаченого за вказану вимогу, не має.

Водночас, в частині надмірно сплаченого судового збору в сумі 2102,00 грн за подання вказаного позову, суд роз`яснює, що у порядку встановленому Законом України "Про судовий збір", позивач може звернутися до суду про повернення переплаченої ним суми судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 134, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Чернівецької обласної державної адміністрації № 69-ОС від 06 серпня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " та № 76-ОС від 25 серпня 2020 року "Про внесення змін до розпорядження обласної державної адміністрації від 06 серпня 2020 № 69-ОС "Про звільнення ОСОБА_1 " про звільнення 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 з посади директора Державного архіву Чернівецької області у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного архіву Чернівецької області з 26 серпня 2020 року.

4. Стягнути з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 72528,56 грн.

5. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Державного архіву Чернівецької області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає до негайного виконання.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до вимог ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.02.2021 р.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач - Чернівецька обласна державна адміністрація (вул. Грушевського, 1, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький