Справа № 420/12835/20
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2021-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул. Семінарська, 5, ) про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати противоправною та скасувати вимогу № Ф-22612-51 У від 12.05.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач зареєструвалася як фізична особа - підприємець 17 лютого 2003 року. В березні 2004 року позивач надавав заяву про припинення підприємницької діяльності, і, вважаючи, що підприємницька діяльність її припинена, працює як найманий працівник в ТОВ «Інспекторат Україна» з 22.05.2012 року. 09 листопада 2020 року позивач отримала постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача на користь ГУ ДПС в Одеській області заборгованості у розмірі 29293,44 грн. постанову про відкриття виконавчого провадження видано на підставі вимоги № Ф-22612-51 У від 12.05.2020 року. Позивач не погоджується із висновками, що зазначені у вимозі № Ф-22612-51 У від 12.05.2020р. і вважає, що зазначена вимога порушує права, свободи, інтереси позивача, оскільки у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування, та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок;

25.11.2020 року ухвалою суду адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

03.12.2020 року за вх. № 51645/20 позивач усунув недоліки, які стали підставою залишення позову без руху.

Ухвалою суду від 08.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

11.12.2020 ухвалою суду відмовлено у задоволені заяви позивача про забезпечення позову.

28.12.2020 року (вх. № 55713/20) від Головного управління ДПС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що згідно інтегрованої картки платника податків позивача проведено нарахування єдиного внесу у загальній сумі 29293,44 грн. При цьому, отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 17 лютого 2003 року. В березні 2004 року позивач надала довідку про припинення підприємницької діяльності.

З 22.05.2012 року позивач працює як найманий працівник в ТОВ «Інспекторат Україна» (на теперішній час - на посаді головного бухгалтера, з 27.06.2017).

12 травня 2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-22612-51 У на суму 29293,44 грн. (а.с. 4).

09.11.2020 року позивач отримала постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення на користь ГУДПС в Одеській області заборгованості у розмірі 29293,44 грн. Постанову про відкриття виконавчого провадження видано на підставі вимоги про сплату боргу № Ф-22612-51 У від 12.05.2020 року. Вказану вимогу позивачем отримано 17 листопада 2020 року, з якої вбачається, що станом на 22.10.2020 року заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 складає 29293,44 грн.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В п. 3, п. 10 частини першої цієї статті розкриті поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абз. 2 пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої цієї ж статті).

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ''Про оплату праці'', та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДФС як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та підтриманий в постанові від 05.03.2020 року у справі №824/509/19-а.

Так, як вбачається з інтегрованої картки платника податку у позивача виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску за 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік , загальна сума боргу станом на 31.01.2020 року становить 29293,44 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнято у штат на посаду бухгалтера згідно наказу №ОД-ОК144/1 від 22.05.2012 року та призначено на посаду Головного бухгалтера 27.06.2017 року згідно наказу №ОД-ОК248 від 27.06.2017 року.

Згідно довідки про доходи від 18.11.2020 року №5420/ODS/20 за період з 2012 року по 2020 рік позивачу сплачувалась заробітна плата, з відрахуванням обов`язкових платежів (а.с.7-9).

Як вбачається з відомостей Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), яка містить інформацію про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб, з 2012 року по 2020 рік міститься інформація про сплату єдиного внеску щодо позивача (а.с.16-19).

В той же час, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у спірний період отримувала дохід від підприємницької діяльності відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_1 підприємницьку діяльність не здійснювала і доходи від неї не отримувала, та одночасно у спірний період (2017-2020) перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Інспекторат Україна", яке і сплачувало відповідний єдиний внесок, суд вважає, що вимога Головного управління ДПС в Одеській області № Ф-22612-51 У від 12.05.2020 року спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), у зв`язку з чим є протиправною та підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд вважає необхідним у відповідності до вимог ст.139 КАС України стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в розмірі 840, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 263, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул. Семінарська, 5, ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити.

Визнати противоправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області № Ф-22612-51 У від 12.05.2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул. Семінарська, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили, відповідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.295, ст.297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Токмілова Л.М.

.