Справа № 620/5926/20
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року Чернігів Справа № 620/5926/20

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), в якому зобов`язати відповідача внести зміни до актового запису про смерть від 09.11.2006 №3284 в графу вік потерпілого «приблизно 25-45 років» на «39 років», доповнити відомості про померлого невідомого « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » та видати свідоцтво про смерть.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було надано всі необхідні документи, які давали змогу відповідачу внести відповідні зміни до актового запису. Проте відповідач протиправно, на її думку, відмовив у внесенні змін до актового запису, чим порушив її права.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Одночасно, запропоновано відповідачу подати у встановлений судом строк відзив на позов.

Протягом встановленого судом строку, відповідач відзив на позов не подав. При цьому, електронною поштою надіслав до суду лист від 12.12.2020, в якому зазначив, що не заперечує проти позову та покладається на розсуд суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Чернігові. Факт смерті встановлено лікарським свідоцтвом про смерть від 14.04.2020 №454 (на підставі остаточного свідоцтва про смерть від 18.09.2006 №1851). Причина смерті: внутрішньочерепна травма з переломом кісток склепіння та основи черепа.

Позивач звернулася до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою отримання свідоцтва про смерть її чоловіка ОСОБА_2 .

З метою внесення змін до актового запису цивільного стану відповідачу було надано, а відповідачем зібрано наступні документи: копія паспорта позивача серії НОМЕР_1 від 02.07.1998, копія лікарського свідоцтва про смерть від 14.04.2020 №454, Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 18.08.2020 №27456927, копія свідоцтва про шлюб позивача НОМЕР_2 та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 18.08.2020 №27457038, копія довідки щодо ідентифікації громадянина від 13.07.2020 №Б-647/124/49/8-2020 Чернігівського відділу поліції ГУНП, копія довідки від 27.07.2020 №Б-665/124/49/5/2020 Чернігівського відділу поліції ГУНП.

За результатами розгляду її звернення відповідачем було надіслано лист №126/19/20/22.23 з висновком про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану, складеного Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, у зв`язку з неподанням протоколу впізнання трупу (який складається при впізнанні) особи, смерть якої була зареєстрована як невідомої.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає про таке.

Правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану визначає Закон України від 01.07.2010 № 2398 "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" (далі - Закон).

Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть (ч.2 ст.2 Закону).

Державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" (ч.1 ст.3 Закону).

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану (ч.2 ст.9 Закону).

Згідно з ч.3 ст.9 Закону актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Інформація, що міститься в актовому записі цивільного стану, є конфіденційною і не підлягає розголошенню. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

Правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються Міністерством юстиції України (ч.5 ст.9 Закону).

Відповідно до пунктів ч. 1 ст. 17 Закону № 2398, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (ч.1 ст.22 Закону).

Заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису (ч.3 та ч.4 ст.22 Закону).

На виконання Закону розроблено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793 (далі - Правила), де п.1.1. визначено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством.

У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Згідно п. 1.5 Правил заяви про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання приймаються відділами державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, визначеному цими Правилами.

При цьому п.1.7 Правил визначено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Відповідно до п.2.13.2 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду.

Так, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, тобто суб`єкт владних повноважень.

Вирішуючи питання про природу правовідносин, які лежать в основі досліджуваної категорії спорів, потрібно взяти до уваги те, що орган РАЦС є суб`єктом владних повноважень. Оскільки державна реєстрація актів цивільного стану має публічно-правову природу, звертаючись із заявою (вимогою) до такого органу, особа вступає в публічно-правові відносини з державою в особі уповноваженого держоргану. Внаслідок цього при користуванні будь-яким із правил відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції, зазначених у п.4 постанови пленуму Вищого адміністративного суду «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 №8, спір щодо відмови органу РАЦС унести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи слід кваліфікувати як належний до адміністративної юрисдикції.

При цьому, суд не має права виходити за межі розгляду публічно-правового спору та встановлювати юридичні факти.

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть наведених рішень зводиться до вимоги надати заявникові такі заходи правового захисту на національному рівні, які би дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб спосіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, оскільки вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що позивачем було надано всі необхідні документи, щоб здійснити внесення змін до актового запису про смерть від 09.11.2006 №3284, складеного Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), зокрема довідка ідентифікації громадянина Чернігівського відділу поліції ГУНП від 13.07.2020 №Б-647/124/49/8-2020, якою встановлено, що труп громадянина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ідентифіковано за допомогою дактилоскопічного обліку (за відбитками пальців) та в якій зазначено, що протокол пред`явлення трупу для впізнання співробітниками поліції не складався, тому надати його не виявляється можливим, спростовує позицію відповідача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку зобов`язати відповідача внести зміни до актового запису про смерть від 09.11.2006 №3284 де в графу вік потерпілого замість «приблизно 25-45 років» вказати «39 років», а також доповнити відомості про померлого невідомого « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », зокрема, вказавши місце народження «м.Чернігів», та видати свідоцтво про смерть.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зобов`язання вчинити певні дії належить задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Зобов`язати Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) внести зміни до актового запису про смерть від 09.11.2006 №3284, де в графу вік потерпілого замість «приблизно 25-45 років» вказати «39 років», а також доповнити відомості про померлого невідомого « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », зокрема, вказавши місце народження «м.Чернігів», та видати свідоцтво про смерть.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 );

Відповідач - Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (вул..Пушкіна, 15, м.Чернігів, Чернігівська область, 14000, ).

Повний текст складено 02.02.2021.

Суддя Л.О. Житняк