Справа № 816/5049/14
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 р.Справа № 816/5049/14
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 13.07.20 року по справі № 816/5049/14

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України , Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на публічній службі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 №2239 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) з посади заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції та органів внутрішніх справ;

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС в Полтавській області від 07.11.2014 №532 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік), на підставі наказу МВС України від 27.10.2014 №2239 о/с, з посади заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції та органів внутрішніх справ;

- зобов`язати МВС України, УМВС в Полтавській області поновити ОСОБА_1 на публічній службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції;

- стягнути з УМВС в Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.10.2014 відповідно до п. 10 Порядку обчислення розміру середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, проведеним коригуванням заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються під час обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення, на коефіцієнт підвищення посадових окладів і тарифних ставок за весь час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на службі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що участі у здійсненні та у сприянні здійсненню заходів, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 не приймав, дій з підриву основ національної безпеки і оборони України або порушення прав і свобод людини не вчиняв. Звільнення відбулося з ініціативи відповідачів з грубим порушенням порядку звільнення в період тимчасової непрацездатності позивача, за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням принципу індивідуалізації вини, чим порушено основоположні конституційні права позивача на працю та доступу до державної служби.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на публічній службі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 №2239 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ полковника міліції ОСОБА_1 (С-526332) з посади заступника начальника Управління МВС України в Полтавській області - начальника кримінальної міліції.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 07.11.2014 №532 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ полковника міліції ОСОБА_1 (С-526332) з посади заступника начальника Управління МВС України в Полтавській області - начальника кримінальної міліції.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління МВС України в Полтавській області - начальника кримінальної міліції з 10.11.2014.

Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10.11.2014 по 08.07.2020 у розмірі 315 084 грн 44 коп за вирахуванням податків та зборів, які має здійснити роботодавець під час нарахування та виплати середнього заробітку. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, частково не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 10.11.2014 року по 08.07.2020 року у розмірі 315 084 (триста п`ятнадцять тисяч вісімдесят чотири) грн. 44 коп. та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10.11.2014 по 08.07.2020 у розмірі 630163 (шістсот тридцять тисяч сто шістдесят три) грн. 24 коп. за вирахуванням податків та зборів, які має здійснити роботодавець під час нарахування та виплати середнього заробітку.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі № 816/5049/14 скасувано в частині стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10.11.2014 по 08.07.2020 у розмірі 315 084 грн 44 коп за вирахуванням податків та зборів, які має здійснити роботодавець під час нарахування та виплати середнього заробітку та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10.11.2014 по 08.07.2020 у розмірі 679567,59 грн. 59 коп. за вирахуванням податків та зборів, які має здійснити роботодавець під час нарахування та виплати середнього заробітку.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі № 816/5049/14 залишено без змін.

Відповідач, Міністерство внутрішніх справ України, також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Міністерство внутрішніх справ України посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, в апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що перевірка достовірності відомостей щодо наявності майна (майнових прав), зазначених у поданій за попередній рік декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, складених за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», та /або відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) в деклараціях, набутого (набутих) за час перебування на посадах та інш. (передбачена ст. 5 Закону України «Про очищення влади») проводиться не у всіх випадках, а відносно осіб, які не підпадають під дію підпунктів 1 та 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Таким чином, звільнення осіб, визначених ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» проводиться на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, без проведення відповідної перевірки.

Згідно з пунктом 8 статті 3 закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року серед іншого керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну Податкову та /або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Представник апелянта зазначає, що процедура люстрації, яка передбачена Законом України «Про очищення влади» поширюється на осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на посадах керівного складу (керівники або їх заступники) територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України.

Пункт 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про очищення влади» зобов`язує керівника органу, до повноважень якого належить звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб видати накази про їх звільнення. Вказані дії повинні бути вчинені впродовж десяти пнів з дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади».

На думку представника апелянтаа, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не спростовує доводів позивача щодо імперативного характеру вказаних вище норм, натомість посилається на їх невідповідність Конституції України, іншим нормам Закону України «Про очищення влади» та судовій практиці Європейського суду з прав людини, що детально аналізується нижче.

Отже, заборона 10 років, застосовується до осіб виключно за наявності критеріїв, передбачених частинами першою, другою, четвертою та восьмою статті 3 Закону.

Тоді як заборона 5 років на підставі рішення суду застосовується до осіб виключно за наявності критеріїв, передбачених частиною третьою, п`ятою - сьомою статті 3 Закону.

Представник Міністерства внутрішніх справ України, зазначає, що на відміну від застосування заборони, передбаченої частиною 4 статті 1 Закону, на підставі рішення суду, застосування заборони передбаченої частиною 3 статті 1 Закону, не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним у частинах першій, другій, четвертій, восьмій статті 3 Закону.

На думку апелянта, що встановлена частиною третьої статті 1 Закону №1682 свідчить заборона не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (чи сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним у частинах першій, другій, четвертій, восьмій статті 3 Закону №1682.»...

Таким чином, на думку апелянта, наведені доводи свідчать про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача без встановлення відповідачем фактів здійснення заходів, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, так само як і висновку про те, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності.

Позивач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України, в якому серед іншого зазначено, що звільнення відбулося з ініціативи відповідачів, з грубим порушенням порядку звільнення та в період тимчасової непрацездатності позивача.

Позивач звертає увагу, що з 27.10.2014 р. по 07.11.2014 року (включно) позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, з 10.11.2014 по 19.11.2014 р. на амбулаторному лікуванні лікарні Сектору медичного забезпечення УМВС. На момент видання відповідачами наказів про звільнення перебував в стані тимчасової непрацездатності та проходив лікування.

Частиною 3 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язкову норму - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Крім того, позивач звертає увагу, що заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Позивач наголошує, що сам по собі факт зайняття певної посади розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу індивідуалізації вини.

Таким чином, на думку позивача, судом першої інстанції рішення в частині поновлення позивача в посаді прийнято обгрунтовано, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з серпня 1989 розпочав свою трудову діяльність в органах внутрішніх справ на посаді дільничого інспектора інспекції у справах неповнолітніх Октябрського районного відділу внутрішніх справ УВС Полтавської області.

Просуваючись по службі позивач дослужився до звання полковника міліції на посаді заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції, на яку той був призначений наказом начальника УМВС в Полтавській області від 23.06.2011 №171 о/с (а.с. 104) та обіймав її до моменту звільнення з органів внутрішніх справ у 2014 році.

Наказом міністра МВС України від 27.10.2014 №2239 о/с, окрім інших, полковника міліції ОСОБА_1 (С-526332), заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції було звільнено з органів внутрішніх справ згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682-VII та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) (а.с. 181).

Доказів вручення або ознайомлення з даним наказом матеріали справи не містять, відповідачі таких не надали.

На підставі даного наказу т.в.о. начальника УМВС в Полтавській області був прийнятий наказ від 07.11.2014 №532 о/с, яким звільнено, крім інших, полковника міліції ОСОБА_1 (С-526332), заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682-VII та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік), 07.11.2014 (а.с. 19).

Копію даного наказу позивач отримав 21.11.2014, що підтверджується його підписом на самому наказі.

Не погодившись із правомірністю вищезазначених наказів в частині звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 звернувся до суду за даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі приймаючи наказ про звільнення позивача діяли всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття наказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України від 16.09.2014 №1682-VII "Про очищення влади" (надалі - Закон №1682-VII), який набрав чинності 16.10.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

При цьому пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що правовою підставою для звільнення позивача відповідачами указано саме норму підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII та пункт 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Отже, спірні накази фактично не містять вказівки на конкретну правову підставу звільнення позивача, обмежившись лише посиланням на загальний порядок звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ.

З доводів апеляційної скарги МВС України вбачається, що позивач обіймав сукупно не менше одного року посади заступника керівника територіального (регіонального) органу Міністерства внутрішніх справ України у період визначений пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII, тобто з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, отже позивача звільнено на підставі пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII.

Колегія суддів, зазначає, що очищення влади (люстрація), за приписами ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII, здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Отже, звільнення особи відповідно до Закону №1682-VII свідчить про те, що державою офіційно визнається той факт, що особа, яка обіймала певну керівну посаду (посади) не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, приймала рішення або своїми діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, положення пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень та ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII не можуть бути застосовані окремо без урахування основних засад цього Закону та мети його прийняття.

Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт зайняття особою керівної посади упродовж не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, очевидно не може бути свідченням про вчинення особою зазначених діянь.

Водночас не вчинення посадовою особою зазначених вище дій чи бездіяльності або не прийняття зазначених рішень виключає можливість застосування положень Закону України "Про очищення влади", оскільки цей закон очевидно не стосується осіб, які, перебуваючи на керівних посадах, сумлінно виконували свої посадові обов`язки.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів звертає увагу, що гарантії щодо незаконного звільнення та презумпція невинуватості є конституційними нормами прямої дії, які є юридично вищими порівняно з нормами Закону України "Про очищення влади", а тому норми Закону України "Про очищення влади" в частині, що суперечать конституційним правам позивача, не підлягають застосуванню.

Відсутність передбаченого чинним законодавством нормативного регулювання обов`язку щодо встановлення обставин про прийняття посадовою особою рішень, вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, не може бути підставою для не вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій щодо встановлення цих обставин, з огляду на передбачений чинним законодавством обов`язок забезпечити дотримання конституційних прав позивача та належним чином обґрунтувати своє рішення, а у випадку його оскарження в судовому порядку довести суду правомірність цього рішення.

Проте, ані спірні накази, ані апеляційна скаргаМіністерства внутрішніх справ України не містять доводів щодо виявлення суб`єктом владних повноважень обставин, що свідчать про прийняття позивачем рішень на час перебування на керівних посадах у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року або вчинення ним дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Слід зазначити, що у випадку, якщо нормативно-правовий акт частково або в цілому не відповідає змісту іншого нормативно-правового акта, суд має право засовувати до спірних правовідносин нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

Крім того, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України).

Так, у справі Мейлоун проти Сполученого Королівства (Malone v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини, зокрема зазначив, що не можна вважати втручання законним, якщо юридичні повноваження виконавчої влади виражаються в термінах необмеженої влади. Закон повинен указувати межі будь-яких повноважень компетентної влади і способів їх здійснення. Закон повинен з достатньою ясністю і з урахуванням законної мети конкретного заходу надавати особі необхідний захист від свавільного втручання. Висновок про те, що втручання не відповідає закону, достатній для висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, всупереч наведеному Законом №1682-VII не забезпечено чітке визначення механізму його реалізації, який відповідав би меті його прийняття, та дотримання принципів, наведених у ч. 2 ст. 1 цього ж Закону, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дійсно, положеннями Закону №1682-VII встановлена додаткова підстава припинення трудового договору у зв`язку із самим лише фактом зайняття особою посади, передбаченої статтею 3 цього Закону, яка своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону №1682-VII.

Підстави, порядок, мета та сутність процедури люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить на користь висновку про те, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже при її застосуванні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто, вина працівника має бути не тільки встановлена, а й доведена належними та достатніми фактами в кожному конкретному випадку.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що заборона перебування на посадах, визначених в ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII та, як наслідок, звільнення з цих посад, в розрізі справи, що аналізується, фактично встановлює презумпцію колективної вини, а не презумпцію невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII), що вказує на ознаки неврахування принципу індивідуального підходу при притягненні позивача до юридичної відповідальності та порушує норми ч. 2 ст. 61 Конституції України.

Отже, що положення п. 2 Прикінцеві та перехідні положення та ст. 3 Закону №1682-VII мають бути застосовані саме у нерозривній сукупності із положеннями ст. 1 Закону №1682-VII, якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та передбачено обов`язкові до застосування, крім інших, принципи верховенства права та законності, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності.

Тому, при застосуванні до позивача положень Закону №1682-VII мало би бути з`ясовано, чи здійснював він заходи (та/або сприяв їх здійсненню), передбачені положеннями ст. 1 Закону №1682-VII.

У протилежному ж випадку така особа визнається колективно винною без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади, тоді як без доведення вини в передбаченому законом порядку, запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на певній посаді у певний проміжок часу.

Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами цих посад у передбачений Законом №1682-VII період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.

До того ж застосування зазначених обмежень є серйозною мірою відповідальності, що вимагає додаткового мотивування та підтвердження.

Статтею 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено неможливість піддавати особу безпідставному втручанню у його особисте і сімейне життя, заборону безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, та, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, вказує у статті 6, що кожен, кого звинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні по справі «Турек (Turek) проти Словаччини» (люстрація) від 14.02.2006 №57986/00 Європейський Суд постановив, що держава-сторона, яка вводить засоби люстрації - які, на думку Суду, можуть бути втручанням в право на повагу до приватного життя - має забезпечити, щоб особи, піддані такій процедурі, користувалися всіма конвенційними процесуальними гарантіями, що стосуються кожного провадження у зв`язку із застосуванням засобів люстрації.

Якщо держава вживає заходів морального очищення, вона повинна гарантувати, що особи, зачіпаються такими заходами, користуються всіма процесуальними гарантіями відповідно до Конвенції щодо будь-якого судового розгляду, що відноситься до застосування таких заходів (п. 115 вказаного рішення).

Згідно зі статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом у апеляційній скарзі не наведено допустимих доказів щодо вчинення позивачем будь-яких заходів спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. Натомість, оскаржувані накази про звільнення позивача з посади базуються виключно на даних особової справи позивача щодо перебування його на посаді заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що спірні накази не відповідають такому критерію як прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Колегія суддів враховує позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 19.10.2019 у справі «Полях та інші проти України», в якій Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість, заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів ОСОБА_3, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

ЄСПЛ вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_3 став президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана ОСОБА_3, рішення Конституційного Суду 2010 р., яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції ЄСПЛ у постанові по справі «Полях та інші проти України» є § 156 цієї постанови, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_3.

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і ЄСПЛ у § 324 даної постанови визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановленні причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів ОСОБА_3 суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Відтак, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги про законність звільнення позивача на підставі п. 2 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про очищення влади» без урахування мети та принципів люстрації, визначених статтею 2 вказаного Закону, є необґрунтованими та безпідставними, а самі накази - такими, що порушують конституційний принцип верховенства права, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності.

Звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період певної посади, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідачі порушили норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяли не у спосіб та не з метою, що встановлені Законом, без урахування основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, з огляду на що застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» не відповідає існуючим у демократичному суспільстві стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, спірні накази є протиправними та підлягають скасуванню їх у частині, що стосується звільнення зі служби позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, позивач має бути поновлений на посаді, з якої відбулося незаконне його звільнення.

Щодо доводів апеляційної скарги МВС України стосовно того, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про національну поліцію" передбачено повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з подальшою їх ліквідацією (в тому числі й УМВС України в Полтавській області), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 у справі №21-8а-14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема припинення виконання функцій ліквідованого органу чи покладення виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано, зокрема, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з одночасним утворенням Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Проте, ані в Законі України "Про Національну поліцію", ані в постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Отже, в даному випадку фактично має місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

У постанові від 27.05.2014 у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції 07.11.2014, тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 10.11.2014, що є першим робочим днем після звільнення.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що накази відповідачів від 27.10.2014 №2239 о/с та від 07.11.2014 №532 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 є протиправними, підлягають скасуванню, а позивач поновленню на публічній службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника УМВС в Полтавській області - начальника кримінальної міліції.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі № 816/5049/14 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі № 816/5049/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 02.02.2021 року