Справа № 520/12253/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р.Справа № 520/12253/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Стеценко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., м. Харків, повний текст складено 20.02.20 року по справі № 520/12253/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України , Слобожанської митниці Держмитслужби третя особа Заступник начальника Харківської митниці ДФС ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Харківської митниці ДФС, третя особа Заступник начальника Харківської митниці ДФС ОСОБА_2, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-о "Про припинення державної служби" та наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України";

- зобов`язати Державну фіскальну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17.10.2019 по дату прийняття судом рішення про поновлення на посаді;

- допустити негайне виконання рішення суду та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за 1 місяць.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-о "Про припинення державної служби" та наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України".

Поновлено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС.

Стягнуто з Харківської митниці ДФС () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 82485,51 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 20621,38 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Харківська митниця ДФС, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить доводи аналогічні тим, які були наведені у відзиві на адміністративний позов та додаткових поясненнях, наданих до суду першої інстанції. Зокрема, відповідач посилається на те, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог Закону України від 10.12.2005 №889-VIII "Про державну службу" у зв`язку із поновленням на даній посаді державної служби особи, яка раніше її займала. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Однак, вказаною нормою передбачено поширення дії таких норм в частині саме відносин, а не окремих процедур, дій. КЗпП України взагалі не визначає як підстави для припинення трудового договору обставин, що виникли незалежно від волі сторін, а тому є безпідставним застосування судом ст.40 КЗпП України. Відмічає, що наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України" на теперішній час є виконаним та таким, що вичерпав свою дію, а позовна вимога позивача про скасування даного наказу не спрямована на захист чи відновлення порушених, на його думку, прав та законних інтересів. Крім того зазначає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення його на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС, судом не враховано права та інтереси третьої особи, яку поновлено на цій посаді згідно з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 у справі №820/11381/15.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

ДФС України, також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Однак, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 у справі №520/12253/19 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), з 05.09.1994 по 16.10.2019 перебував на державній службі в митному органі України. Наказом Державної фіскальної служби України від 30.11.2015 № 3831-о позивача призначено на посаду заступника начальника Харківської митниці ДФС.

Наказом ДФС України від 11.10.2019 № 1643-0 "Про виконання рішення суду" на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 у справі № 820/11381/15 скасовано наказ ДФС України від 26.10.2015 № 3403-о "Про звільнення ОСОБА_2 " та поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС з 26.10.2015 (т.1 а.с.27).

У зв`язку з поновленням на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС особи, яка раніше її займала, наказом Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-0 "Про припинення державної служби" відповідно до п.1 ч.1 ст. 88 Закону України "Про державну службу" 15.10.2019 припинено державну службу заступника начальника Харківської митниці ДФС ОСОБА_1 (т.1 а.с.11, 47).

Наказом Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України" оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-0 "Про припинення державної служби" та вважати датою припинення державної служби заступнику начальника Харківської митниці ДФС ОСОБА_1 16.10.2019 (т.1 а.с.12-13, 48-49).

З позивачем проведено розрахунок та 16.10.2019 складено акт прийому - передачі справ і довіреного майна у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 (т.1 а.с.50-52).

Не погоджуючись з оскаржуваними наказами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, з урахуванням положень Закону України "Про державну службу" та КЗпП України, звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник та у разі відмови працівника від запропонованих йому робіт (посад). Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Враховуючи зазначене та правові позиції Верховного Суду щодо застосування відповідних норм чинного законодавства стосовно спірних правовідносин, а також з огляду на встановлені судовим розглядом обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом оскарження у справі є наказ Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-о "Про припинення державної служби" та наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України". При цьому, позивачем визначено такий спосіб захисту порушених прав та законних інтересів як зобов`язання Державної фіскальної служби України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17.10.2019 по дату прийняття судом рішення про поновлення на посаді.

Наказ Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-о про припинення державної служби ОСОБА_1 прийнято відповідно до п.1 ч.1 ст. 88 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із поновленням на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС особи, яка раніше її займала. Наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України" прийнято з метою доведення відповідного наказу ДФС України від 11.10.2019 № 1642-о до зацікавлених осіб. При цьому, даним наказом начальника Харківської митниці ДФС визначено "вважати датою припинення державної служби заступнику начальника Харківської митниці ДФС ОСОБА_1 16.10.2019".

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів перевіряючи оскаржувані накази на відповідність наведеним вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а також подані сторонами по справі докази, приходить до висновку, що вказані накази прийняті необґрунтовано, з огляду на наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ «Про державну службу» (далі - Закон №889-VІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального закону, а тому при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються норми, встановлені спеціальними законами.

Разом з тим, у разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

При цьому норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірні правовідносини та коли про це безпосередньо вказано у спеціальному законі.

Оскільки у спеціальному законі, яким у спірних правовідносинах є Закон №889-VIII, прямо вказано про поширення норм законодавства про працю на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, то до таких відносин застосовуються норми КЗпП України.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеній у постановах від 08 липня 2020 року у справі №813/3294/17, від 02 червня 2020 року у справі №826/11434/18, яку відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Підстави для припинення державної служби визначено положеннями ч.1 ст.83 Закону №889-VIII, згідно з пунктом 5 якої державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.88 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Матеріалами справи підтверджено, що припинення державної служби ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС на підставі п.1 ч.1 ст.88 Закону №889-VIII відбулося у зв`язку із поновленням на цій посаді за рішенням суду ОСОБА_2 .

Колегія суддів відмічає, що положеннями Закону № 889-VIII визначено підстави для припинення державної служби, проте даним Законом не врегульовано порядок звільнення державного службовця у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, зокрема, поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, тому необхідно застосовувати загальні норми законодавства про працю, зокрема, Кодексу законів про працю України.

Так, положеннями статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Колегія суддів звертає увагу, що положення пункту 1 частини першої статті 88 Закону №889-VIII кореспондують пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП, за змістом якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, у розумінні приписів пункту 1 частини першої статті 88 Закону №889-VIII та частини другої статті 40 КЗпП України звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник, та у разі відмови працівника від запропонованих посад.

При цьому, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 08 травня 2019 року у справі №813/2091/16, від 24 липня 2019 року у справі № 813/1494/17, від 24 січня 2020 року у справі №813/3984/17, від 08 липня 2020 року у справі №813/3294/17.

Судом встановлено, а відповідачами не наведено доводів та доказів на спростування даних обставин, перед звільненням ОСОБА_1 не було запропоновано рівнозначної посади або іншої із всіх наявних у Державній фіскальній службі України, в тому числі, в її митних підрозділах, вакансій, що є порушенням відповідачами норм законодавства щодо звільнення працівника.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-о "Про припинення державної служби" та наказу Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України" та в частині зобов`язання Державної фіскальнї служби України поновити позивача на посаді заступника начальника Харківської митниці ДФС.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта про те, що наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України" на теперішній час є виконаним та таким, що вичерпав свою дію, а позовна вимога позивача про скасування даного наказу не спрямована на захист чи відновлення порушених, на його думку, прав та законних інтересів, з огляду на наступне.

Дійсно, наказ Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України" прийнято з метою реалізації наказу Державної фіскальної служби України від 11.10.2019 № 1642-0 "Про припинення державної служби".

Однак, саме наказом Харківської митниці ДФС від 16.10.2019 № 299-о встановлено " вважати датою припинення державної служби заступнику начальника Харківської митниці ДФС ОСОБА_1 16.10.2019".

Таким чином, саме даним наказом остаточно визначено дату звільнення позивача, що безпосередньо впливає на його права та законні інтереси, в тому числі як в частині визначення часу, з якого він вважається звільненим, так і в частині визначення трудового стажу позивача для інших цілей.

Щодо доводів апелянта стосовно не врахування судом при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 прав та інтересів третьої особи, яку поновлено на цій посаді на підставі судового рішення в іншій справі, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку оскаржувані ОСОБА_1 накази скасовано у зв`язку саме із недотриманням відповідачами порядку звільнення, а не відсутності підстав для їх прийняття.

Разом з тим, поновлення прав позивача, в тому числі, в частині дотримання відповідачами трудових гарантій працівника під час його звільнення, може бути забезпечене лише після поновлення прав та інтересів позивача, які існували на момент прийняття оскаржуваних наказів. При цьому, суд не наводить висновків стосовно подальшого проходження державної служби позивачем після поновлення його порушених прав та законних інтересів.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до наказу ДФС України від 27.04.2020 №396-о "Про виконання рішення суду" скасовано наказ ДФС України від 11.10.2019 №1642-о та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Харківської митниці ДФС (т.2 а.с.27).

29.04.2020 Харківською митницею ДФС прийнято наказ №54-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України", яким ОСОБА_1 оголошено наказ ДФС України від 27.04.2020 №396-о (т.2 а.с.26).

При цьому, сторонами на надано до суду інформації стосовно порушення прав третьої особи ОСОБА_2 у зв`язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно положень абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою Харківської митниці ДФС від 14.11.2019 №20.70.05.02/124, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення становила 20 621,38 грн., а середньоденна заробітна плата - 981,97 грн. Сума середньої місячної заробітної плати є нарахованою без здійснення утримання податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування (т.1 а.с.14 - 15).

ОСОБА_1 з посади заступника начальника Харківської митниці ДФС звільнено 16.10.2019. Період вимушеного прогулу позивача за період з 17.10.2019 (перший робочий день після звільнення) по дату прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді (14.02.2020) складає повні 3 місяці (листопад, грудень 2019 року та січень 2020 року) та 21 робочий день (з 17.10.2019 по 31.10.2019 - 11 робочих днів; з 01.02.2020 по 14.02.2020 - 10 робочих днів).

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає до відшкодуванню позивачу, становить 82 485,51 грн.. з яких: 61 864,14 грн. - за три місяці (листопад - грудень 2019 року, січень 2020 року); 20 621,37 грн. - за 21 робочий день (з 17.10.2019 року по 31.10.2019 року, з 01.02.2020 року по 14.02.2020 року), з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Колегія суддів звертає увагу, що доводів стосовно неправильного здійснення судом першої інстанції розрахунку стягнутої суми за час вимушеного прогулу сторонами не наведено.

Щодо доводів відповідача, наведених у письмових поясненнях до суду апеляційної інстанції від 23 грудня 2020 року про неврахування судом першої інстанції факту отримання позивачем допомоги по безробіттю, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки доводи апеляційної скарги не містять зауважень щодо неправильності обрахунку судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що стаття 235 КЗпП не передбачає підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, може бути зменшена. Доводи відповідача про те, що позивач протягом спірного періоду отримував допомогу по безробіттю могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу. З огляду на те, що КЗпП таких положень уже не містить, аргументи відповідача в цій частині не спростовують висновків суду попередньої інстанцій в цій справі.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2020 р. по справі № 2140/1510/18, від 10.09.2020 року по справі за № 280/2659/19 та є обов`язковою для врахування.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів вважає необгрунтованим клопотання позивача наданого 26 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалення рішення про стягнення додатково середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідачем, оскільки позивач апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не подавав та позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду першої інстанції не заявляв, а тому у суду апеляційної інстанції у відповідності до приписі ч. 1, 5 ст. 308 КАС України відсутні підстави для розгляду і задоволення таких вимог.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року по справі № 520/12253/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 29.01.2021 року