Справа № 440/1440/19
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/1440/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Ніценко А.О.,

представника відповідачів - Масюк П.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області, Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

23.04.2019 ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної фіскальної служби України, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.02.19 №Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 18276,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на незгоду з доводами контролюючого органу про необхідність сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки, нарахованого йому як самозайнятій особі (адвокату). За твердженням позивача, він у спірний період не отримував доходу ні як самозайнята особа, ні як найманий працівник, оскільки перебував у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а відтак, наголошував на відсутності бази для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2019, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного суду від 11.11.2020 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 скасовано; справу №440/1440/19 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020 справу передано для розгляду судді Костенко Г.В.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 адміністративну справу №440/1440/19 прийнято до провадження; призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10:00 12.01.2021; витребувано у відповідачів докази.

28.12.2020 представник Головного управління ДПС у Полтавській області надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.16-19), в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог. Зазначив, що позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю, відомості про її зупинення відсутні. Наголошував на тому, що у розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" роботодавці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, розглядаються як окремі платники єдиного внеску. Звертав увагу, що позивачем не заперечується, що у 2017-2018 роках заробітна плата йому не нараховувалась, оскільки у період з 01.01.2017 по 30.08.2018 він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а з 31.08.2018 звільнився з роботи за власним бажанням. Крім того, просив замінити відповідача ГУ ДФС у Полтавській області () на ГУ ДПС у Полтавській області ().

12.01.2020 відкладено розгляд справи до 26.01.2021.

12.01.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника Державної податкової служби України (а.с.50-53 т.2), в яких представник відповідача наголошує на дотриманні строку розгляду скарги на спірну податкову вимогу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду, занесеною до протоколу підготовчого засідання 26.01.2021, замінено відповідачів Державну фіскальну службу України та Головне управління ДФС у Полтавській області на їх правонаступників Державну податкову службу України та Головне управління ДПС у Полтавській області відповідно.

25.01.2021 на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 (а.с.70-71; 104 т.2), в яких позивача зазначив про відсутність доходів за період з 2017 по 2018 рік від проваджуваної адвокатської діяльності.

Позивач у судове засідання 26.01.2021 не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.69 т.2).

Відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На підставі частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд визнав за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивача.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Копіями трудової книжки ОСОБА_1 та довідки ТОВ "ПМК-2000" підтверджено, що позивач з 19.11.2014 працював начальником юридичного відділу у ТОВ "ПМК-2000" (наказ від 19.11.14 №33-К) та перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 25.11.2014 по 01.09.2015 (наказ від 25.11.14 №35-К), а відповідно до наказу від 02.09.2015 №17-К - у відпустці по догляду за дитиною до шести років з 02.09.2015 по 02.09.2018. Наказом від 30.08.2018 №20-К ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням з 31.08.2018 (а.с. 12, 13 т.1).

24.06.2016 ОСОБА_1 видано в Раді адвокатів Полтавської області свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1527 (а.с. 8 т.1).

11.02.19 Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано вимогу № Ф-33606-17, якою відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів, повідомлено позивача про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 18276,72 грн (а.с.9 т.1).

Позивачем 07.03.2019 надіслано до ДФС України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.19 №Ф-33606-17 (а.с.10-11 т.1).

Рішенням ДФС України від 10.04.19 вих.№16826/6/99-99-11-05-02-25 за результатами розгляду скарги на вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.02.2019 № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення (а.с.14-16 т.1, а.с.55-57 т.2).

Не погодившись із вимогою Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.02.2019 № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо тверджень позивача стосовно того, що контролюючим органом рішення про результати розгляду скарги від 07.05.2019 на вимогу від 11.02.19 №Ф-33606-17 прийнято з порушенням строку, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спеціальним законом, яким визначені правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VІ (надалі - Закон № 2464-VI).

Згідно частини четвертої статті 25 Закону №2464-VІ, у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Аналогічний строк розгляду скарги визначений і в порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу", затвердженого Наказ Мінфіну від 09.12.2015, № 1124 /пункт перший розділу 4/.

Отже, спеціальним законом установлено, що скарга на вимогу про сплату єдиного внеску розглядається, а рішення надсилається протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Отже, посилання ОСОБА_1 на пункт 56.8 статті 56 Податкового кодексу України, котрий визначає, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку, є помилковим.

Матеріали справи свідчать, що скарга від 07.03.2019 на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.19 №Ф-33606-17 (а.с.10-11 т.1) отримана Державною фіскальною службою України 11.03.2019 та зареєстрована за вх.№3097/ФОП (а.с.54 т.2).

За результатами розгляду скарги на вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.02.2019 № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) 10.04.2019 Державною фіскальною службою України прийнято рішення про результати розгляду скарги №16826/6/99-99-11-05-02-25, яким вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.02.2019 № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення (а.с.14-16 т.1, а.с.55-57 т.2).

З огляду на те, що скарга позивача отримана та зареєстрована 11.03.2020, а рішення про результати розгляду скарги прийнято 10.04.2019, суд вважає, що скаргу позивача розглянуто в межах строку, встановленого чинним законодавством (30 календарних днів).

Також судом встановлено, що рішення про результати розгляду скарги №16826/6/99-99-11-05-02-25 від 10.04.2019 направлено на адресу позивача та отримано останнім 12.04.2019 (а.с.58 т.2).

Відтак, твердження позивача стосовно того, що контролюючим органом рішення про результати розгляду скарги від 07.05.2019 на вимогу від 11.02.19 №Ф-33606-17 прийнято з порушенням строку не відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.02.19 №Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 18276,72 грн.

За змістом пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 3 цієї ж частини, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

В силу положень пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності є платниками єдиного внеску.

Крім того, відповідно до пункту 1 цієї частини, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 5.07.12 №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Як свідчать матеріали справи спірною вимогою ОСОБА_1 повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки загалом у розмірі 18276,72 грн.

За змістом наданого відповідачем розрахунку заборгованості загальна сума недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн. складається з таких зобов`язань: єдиний внесок за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн, єдиний внесок за І, ІІ, ІІІ та IV квартали 2018 року у розмірі 2457,18 грн щоквартально, а загалом - 9828,72 грн (а.с.46 т.1).

Нарахування єдиного внеску відображено у картці платника податків за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 - Єдиний внесок, у т.ч., для осіб, які проводять незалежну професійну діяльність (а.с.47-48 т.1).

Таким чином, єдиний внесок за спірний період позивачу нарахований як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, у розмірі мінімального страхового внеску, визначеного Законом №2464-VI.

Позивач заперечує наявність у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017 - 2018 роки, посилаючись на те, що на момент отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, він був працевлаштований як найманий працівник у ТОВ "ПМК-2000" та на підставі пункту 3 частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки" перебував у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку.

При цьому, за твердженням позивача, перебуваючи у трудових відносинах та маючи статус найманого працівника, він не отримував доходу ні в якості самозайнятої особи, ні за місцем роботи. На цій підставі позивач стверджує про відсутність у спірних відносинах бази для нарахування єдиного внеску.

Водночас позивач не заперечував, що у 2017-2018 роках заробітна плата йому не нараховувалась, оскільки у період з 01.01.2017 по 30.08.2018 він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а з 31.08.2018 - звільнився з роботи за власним бажанням.

Суд зазначає, що правовою підставою для надання в обов`язковому порядку працівникам відпусток без збереження заробітної плати, що визначені статтею 25 Закону України від 15.11.96 №504/96-ВР "Про відпустки", є заява матері або інших осіб, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (батько, баба, дід, інші родичі, які фактично доглядають за дитиною, або особа, яка усиновила чи взяла під опіку дитину) про надання відпустки в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Отже, скориставшись правом на отримання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною після досягнення нею трьох років, позивач, надавши таку заяву, добровільно погодився на тимчасове припинення трудових відносин без отримання заробітної плати за місцем роботи. При цьому єдиний внесок роботодавцем за позивача у цей період не сплачувався.

Разом з цим, суд враховує, що упродовж 2017-2018 років позивач перебував у статусі самозайнятої особи як адвокат.

Виходячи зі змісту частин п`ятої, шостої статті 31 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.

Однак, позивач не заперечує, що правом на зупинення адвокатської діяльності він не скористався.

Тобто позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, маючи можливість знятися з обліку на підставі поданої до контролюючого органу за основним місцем обліку заяви за формою №8-ОПП за умови внесення до Єдиного реєстру адвокатів України записів про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, таких дій не вчинив.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на необхідність отримання доходу як підстави для нарахування і сплати єдиного внеску, суд зауважує, що в силу наведених вище приписів пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI платник єдиного внеску - самозайнята особа зобов`язаний нарахувати і сплатити єдиний внесок навіть за умови відсутності доходу у звітному періоді.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, як визначено частиною першою цієї статті, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем доведено правомірність спірної вимоги та наявність у відповідача обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки.

Водночас позивачем не наведено посилань на обставини та не надано суду доказів, що у своїй сукупності свідчили б про відсутність у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений, оскільки є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджено копією довідки до акта огляду МСЕК від 4.10.18 №0027051.

Відповідачі доказів понесення судових витрат суду не надали.

З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачами, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області, Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Г.В. Костенко