Справа № 300/4021/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2021 р. справа № 300/4021/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу зарахувати період проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, період навчання денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника до стажу за спеціальністю, як працівнику освіти та відмови призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати позивачу період проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, період навчання денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника до стажу за спеціальністю, як працівнику освіти;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з моменту звернення із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, а саме - з 13.09.2019.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно, всупереч вимогам законодавства України безпідставно відмовив позивачу у зарахуванні до спеціального трудового стажу за спеціальністю, як працівнику освіти період проходження ОСОБА_1 служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989 та період навчання денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника та, як наслідок, відмовив призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 21.01.2021. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 30-36). Просила суд в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що на виконання рішення суду від 05.02.2020 у справі №300/2387/19, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянуло заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років від 13.09.2019 та за результатами її розгляду прийняло відповідне рішення на підставі вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1, а саме рішення про відмову в призначенні пенсії від 06.11.2020 за №2664. Вказує на те, що на виконання рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 за №2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовується без внесених до нього змін законами України від 02.03.2015 за №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та від 24.12.2015 за №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». При цьому, рішення №2-р/2019 не містить положень щодо порядку його виконання. У свою чергу, згідно з положеннями пунктів 2-1, 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України від 03.11.2017 за №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», право на пенсію за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788.

Представник відповідача зазначає, що згідно з записами трудової книжки, стаж за вислугу років ОСОБА_1 станом на 01.04.2015 складає 21 рік 7 місяців, станом на 01.01.2016 - 22 роки 4 місяці, на 11.10.2017 - 24 роки 1 місяць 16 днів (при необхідному пільговому стажі 26 років 6 місяців), що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Більше того, при зарахуванні до спеціального стажу роботи періоду проходження служби в армії з 10.06.1988 по 13.08.1989, що становить 1 рік 2 місяці 4 дні, стаж за вислугу років ОСОБА_1 становитиме 25 років 3 місяці 20 днів (при необхідному пільговому стажі 26 років 6 місяців), що також є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Щодо позовної вимоги призначити пенсію за вислугу років з моменту звернення з заявою до управління, а саме з 13.09.2019, представник відповідача зазначила, що оскільки заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років встановленого взірця подана ним до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 03.11.2020, то позовні вимоги призначити пенсію за вислугу років з 13.09.2019 є безпідставними. З урахуванням наведеного, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 51-56).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази і відзив, встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 13.09.2019 про вихід на пенсію по вислузі років, в якій зазначив, що станом на 13.09.2019 в нього більше 27 років педагогічного стажу, а тому ОСОБА_1 просив відповідача призначити пенсію по вислузі років. До заяви від 13.09.2019 ОСОБА_1 долучив копії: паспорта громадянина України; ідентифікаційного коду; трудової книжки; військового квитка; диплома про навчання; довідки про навчання в ВНЗ.

Згідно записів в трудовій книжці станом на день подання заяви від 13.09.2019 ОСОБА_1 працював на посаді Пасічнянського сільського голови (а.с. 45-48).

16.10.2019 відповідач листом №1246/М-15 повідомив ОСОБА_1 , що його стаж за вислугу років станом на 01.04.2015 складає 21 рік 7 місяців, станом на 01.01.2016 - 22 роки 4 місяці, а на 11.10.2017 - 24 роки 1 місяць, що є недостатнім для призначення відповідної пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.02.20220 по справі №300/2387/19, яке набрало законної сили, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років від 13.09.2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років від 13.09.2019 та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення на підставі вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду від 05.02.2020 у справі №300/2387/19, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянуло заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років від 13.09.2019 та за результатами її розгляду прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії від 06.11.2020 за №2664, в якому вказано, що позивачу до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховано періоди:

- з 15.08.1993 по 29.08.1996 на посаді вчителя фізики в Битківській неповній середній школі;

- з 01.09.1996 по 15.11.2010 на посаді вчителя фізики в Надвірнянській вечірній (змінній) загальноосвітній школі;

- з 16.11.2010 по 10.10.2017 на посаді Пасічнянського сільського голови.

Відповідно, спеціальний стаж позивача за вислугу років станом на 01.04.2015 складає 21 рік 7 місяців, станом на 01.01.2016 - 22 роки 4 місяці, а на 11.10.2017 - 24 роки 1 місяць, що є недостатнім для призначення відповідної пенсії (а.с. 37-38).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та необгрунтованою, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-ХІІ (далі - Закон №1788) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно до статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення», звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції до внесених змін Законом України від 02.03.2015 за №213-VІІІ, що набрали чинності 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VІІІ було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 за №911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення.

Проте суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 за №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 за №911-VIII.

У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 за №2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом N 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 за№2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 за №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, зазначені положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили чинність з 04.06.2019.

Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугу років необхідно керуватися статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 N 213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 за №911-VIII, які визнано неконституційними.

Отже, на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років - 13.09.2019, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Таким чином, суд констатує безпідставність посилання відповідача на норми, які втратили чинність на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 13.09.2019, згідно яких ОСОБА_1 мав мати необхідний пільговий стаж 26 років 6 місяців.

Так, як уже зазначено судом, на час звернення позивача до відповідача із заявою від 13.09.2019 пункт «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» діяв в редакції до внесення змін законами №213-VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015, за яким передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Крім того, суд також звертає увагу, що згідно рішення відповідача від 06.11.2020 за №2664 та розрахунку стажу, відповідачем до спеціального стажу, який дає право на призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не зараховано періоди роботи ОСОБА_1 з 11.10.2017 по 13.09.2019 (день звернення із заявою про призначення пенсії).

Так, у відзиві і рішенні від 06.11.2020 за №2664 відповідач посилається на те, що згідно пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Саме на підставі вказаних норм пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійним органом зроблено висновок, що пенсія за вислугу років згідно положень статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» може бути призначена особам, які мають необхідний стаж станом на 11.10.2017. А тому відповідачем після 11.10.2017 не зараховано періоди роботи позивача до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, суд вважає такі висновки відповідача безпідставними, оскільки позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років після прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019 за №2-р/2019, а відтак відповідач повинен застосовувати положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, яка, як вже зазначено судом визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як наслідок, посилання пенсійного органу на те, що спеціальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є безпідставними, оскільки орган Пенсійного фонду застосував редакцію Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 № 2-р/2019 визнана неконституційною.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача зарахувати позивачу період проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, та період навчався денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника до стажу за спеціальністю, як працівнику освіти, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Крім того, згідно з пунктом 2.19 Інструкції №58, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, записи про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах, у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо), у вищих навчальних закладах та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі.

Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

Зазначені правові норми дають підстави вважати, що питання ведення, контролю за веденням запису в трудовій книжці відомостей щодо трудового (в тому числі спеціального) стажу віднесено до компетенції роботодавця або, у виняткових випадках, юридичної особи, в якій власник трудової книжки провадить не трудову, але іншу основну свою діяльність.

При цьому судом встановлено згідно довідки від 26.06.2019 за №1948, що позивач дійсно проходив строкову в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989 (а.с. 52). Вказаний факт проходження строкової військової служби у Збройних Силах не заперечується відповідачем.

Також суд встановив згідно архівної довідки від 13.06.2019 за №01-23/110, що позивач навчався денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 (наказ про зарахування до складу студентів першого курсу №99-с від 24.08.1987) по 15.07.1993 (наказ про присвоєння кваліфікації і відрахування з числа студентів у зв`язку із закінченням терміну навчання №82-с від 01.07.1993) в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника (а.с. 53).

Вказаний факт навчання у Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» також не заперечується відповідачем.

Суд також звертає увагу, що згідно вищевказаної архівної довідки від 13.06.2019 за №01-23/110, ОСОБА_1 була надана академічна відпустка для служби в рядах Радянської армії з 28.06.1988 по 30.08.1989 (наказ №80-с від 24.06.1988), а рішенням ДЕК від 26.06.1993 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію вчителя фізики і математики та видано диплом КМ №001072 від 30.06.1993, реєстраційний №524.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи та дають право на отримання трудової пенсії. У пункті «в» частини 3 статті 56 вищевказаного закону зазначається, що до стажу роботи, що надає право на отримання трудової пенсії, зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби. А згідно пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до частини 9 статті 1 Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Згідно статті 2 Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Частиною 4 вказаної статті Закону передбачено види військової служби, до яких, зокрема, віднесено й військову службу за призивом під час мобілізації за особливий період.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на військову службу.

Статтею 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених вище норм випливає, що положення статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», де зазначається, що час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовується для осіб які претендують на призначення пенсії на пільгових умовах.

З урахуванням наведеного та за встановлених судом обставин, позивач має право на зарахування до пільгового стажу роботи періоду проходження ним військової служби, оскільки призов його до лав військової служби відбувався під час його навчання за спеціальністю (за фахом - вчитель фізики і математики).

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років період проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, а також період навчання за спеціальністю (за фахом - вчитель фізики і математики) денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника.

Така позиція суду узгоджується також з висновками Верховного Суду в постанові від 23.12.2019 у справі №535/103/17 та в постанові від 26.03.2020 у справі №226/4/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Щодо посилань відповідача на те, що оскільки заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років встановленого взірця подана ним до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 03.11.2020, то позовні вимоги призначити пенсію за вислугу років з 13.09.2019 є безпідставними, суд вказує на те, що оскаржене рішення про відмову в призначенні пенсії від 06.11.2020 за №2664 прийняте на виконання рішення суду від 05.02.2020 у справі №300/2387/19, яким суд, зокрема, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років саме від 13.09.2019 та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення на підставі вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи, навчання чи служби у Збройних Силах позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Тому відповідачу слід повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з врахуванням висновків суду про необхідність зарахування спірного періоду роботи до спеціального стажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Восьмим апеляційним адміністративним судом в постановах від 10.04.2019 у справі №0940/1177/18 та в постанові від 10.11.2020 у справі №300/582/20.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Частинами 1-2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 06.11.2020 за №2664 не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та є протиправним, а позовні вимоги є частково обґрунтованими та, як наслідок, позов таким що підлягає до часткового задоволення.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 частину сплаченого судового збору в розмірі 630,60 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 263, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій, - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 зарахувати період проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, період навчання денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника до стажу за спеціальністю, як працівнику освіти.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії від 06.11.2020 за №2664.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) зарахувати ОСОБА_1 період проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, період навчання денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника до стажу за спеціальністю, як працівнику освіти.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

від 13.09.2019 про призначення пенсії за вислугою років із врахуванням висновків суду в частині зарахування до спеціального стажу (стажу за спеціальністю, як працівнику освіти) ОСОБА_1 періоду проходження служби в рядах Радянської армії (Збройних Силах) з 10.06.1988 по 13.08.1989, періоду навчання денно на фізико-математичному факультеті за спеціальністю «Фізика і математика» з 01.09.1987 по 15.07.1993 в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника (за виключенням періоду академічної відпустки для служби в рядах Радянської армії з 28.06.1988 по 30.08.1989), а також в частині дати призначення пенсії - 13.09.2019 (дати звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за вислугою років).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) частину сплаченого ним судового збору в розмірі 630 (шістсот тридцять) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.