Справа № 380/6869/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6869/20 пров. № А/857/15732/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Кухтея Р.В. Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року, ухвалене суддею Кузаном Р.І. у м. Львові о 12 год. 44 хв. у справі № 380/6869/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити індексацію грошового забезпечення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому з уточненням позовних вимог просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що 16.06.2020 року, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 виключений зі списків особового складу та з усіх видів грошового забезпечення.

Однак, як зазначив позивач, відповідачі у яких проходив службу позивач не виплатили позивачу індексацію грошового забезпечення за час служби.

Позивач вважає, що має право на отримання індексації грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки індекс споживчих цін у цей період перевищив поріг індексації, а посадовий оклад позивача у цей період збільшений не був.

При цьому позивач вважає, що виплата індексації грошового забезпечення не залежить від збільшення розміру премій та надбавок. Виплата індексації грошового забезпечення не залежить також від наявності бюджетних ресурсів на їх виплату.

Позивач вважає, що відповідач порушив його право на належний рівень грошового утримання при звільненні з військової служби.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.01.2016 року по червень 2017 року (включно).

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з липня 2017 року (включно) по січень 2018 року (включно).

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по червень 2017 року (включно).

Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з липня 2017 року (включно) по січень 2018 року (включно).

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив позивач та відповідачі.

Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення та прийняти в цій частині інше рішення із обов`язковим зазначенням базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення (січень 2008 року).

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд помилково вважав, що відповідач щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення має дискреційні повноваження.

На думку позивача, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законного обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо, відповідач їх не вчиняє, то його можна зобов`язати до цього у судовому порядку.

Тому позивач звертає увагу суду на те, що оскільки відповідач визнав ту обставину, що мав обов`язок виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, однак не виплатив її, то, на думку позивача, залишається лише один правомірний варіант дій виплатити індексацію грошового забезпечення.

Зважаючи на це позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, а військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.

Відповідачі просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідачі вважають, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права з огляду на те, що індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, а також те, що відсутній механізм нарахування та виплати індексації грошового утримання за попередні періоди. Крім того, відповідачі зазначили те, що індексацію грошового забезпечення виплачує та військова частина зі служби у якій був звільнений позивач. Оскільки позивач звільнений зі служби у військовій частині НОМЕР_4 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_3 , то саме військова частина НОМЕР_3 є відповідальною за виплату грошового забезпечення позивачу.

З цих підстав відповідачі вважають, що діяли в порядку, спосіб та в межах повноважень, що визначені законодавством.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2017 року № 136 з 07.07.2017 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 16.06.2020 року № 93, позивача з 16.06.2020 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

04.08.2020 року представник позивача звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_3 із запитом у якому викладено прохання надати інформацію з яких причин позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Листом від 13.08.2020 року № 10/3764 військова частина НОМЕР_1 та 14.08.2020 року військова частина НОМЕР_3 листом № 1479/01 повідомили позивача про те, що відсутній механізм виплати індексації грошового забезпечення за попередні роки, а також кошти у Державному бюджеті на ці цілі.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання індексації грошового забезпечення, захист якого, у судовому порядку, можливий шляхом визнання дій відповідачів протиправними та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового утримання за вказані у позовній заяві періоди.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 3 та 4 статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ).

У статті 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами 1, 2 та 6 статті 5 Закону № 1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).

У пункті 1-1 Порядку № 1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з п. 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме:

1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів;

2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;

3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;

4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття;

5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються;

6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів;

7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015 року, яка набрала чинності з 15.12.2015 року у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

При цьому, індексація не нараховується, якщо розмір підвищення посадового окладу перевищує величину індексу споживчих цін.

Відповідач, відмовивши позивачу у проведенні індексації, не заперечує ту обставину, що позивач має право на виплату індексації, однак вказав, що індексація не може бути виплачена, оскільки у державному бюджеті відсутні кошти на ці цілі, а виплата індексації прямо залежить від бюджетного фінансування.

Проте, апеляційний суд вважає, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування, жодним чином, не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17 та постанові від 19 березня 2020 року у справі № 820/5286/17.

Що стосується базового місяця для індексації грошового утримання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 5, 9 та 10 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.

Крім того постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2002 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затверджено відповідний Порядок.

Проаналізувавши правові положення Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078, апеляційний суд дійшов висновку, що обчислення, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення належить до виключних повноважень роботодавця. А тому ні суд, ні позивач не може перебирати на себе ці повноваження і обчислювати самостійно суму індексації.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У цій правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачеві.

Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року в справі № 240/11882/19.

Отже, підстави для зобов`язання відповідача здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач має право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, а також те, що визначення базового місяця для виплати індексації належить до дискреційних повноважень відповідачів, суд першої інстанції, водночас, невірно визначив період за який підлягає нарахуванню індексація грошового забезпечення, оскільки зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 позивач виключений 31.12.2017 року, а не у січні 2018 року.

Виходячи з цього нарахуванню та виплаті позивачу підлягає індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року (військова частина НОМЕР_1 ) та з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року (військова частина НОМЕР_3 ).

У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а адміністративний позов задовольнити частково, шляхом визнання дій відповідачів щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення протиправними та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року, а військову частину НОМЕР_3 з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції порушив неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, оскільки не взяв до уваги заяву позивача про зменшення позовних вимог, апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року;

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Що стосується розподілу витрат то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому його не платив.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч.ч.1, 4, 7 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами, однак вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу позивач надав:

- договір про надання правової допомоги № 52-20 від 03.08.2020 року;

- акт виконання робіт від 25.08.2020, згідно з яким загальна вартість наданих послуг складає 6000,00 грн;

- довідку про проведення готівкової оплати, відповідно до договору про надання правової допомоги № 52-20 від 03.08.2020 року, в сумі 6000,00 грн.

Проаналізувавши акт виконаних робіт, апеляційний суд встановив те, що вартість супроводу справи у суді першої інстанції становить 4000 грн. Сюди входять: написання позовної заяви, формування пакету документів, додаткові консультації, вжиття заходів по забезпеченню позовних вимог (підготовка відповіді на відзив, подання клопотань, тощо). Водночас, понад цю суму до витрат на професійну правничу допомогу включено послуги: аналіз правовідносин, усна консультація, вивчення судової практики у подібних правовідносинах, адвокатський запит. Однак, апеляційний суд вважає, що ці послуги повністю охоплюються супроводом справи у суді першої інстанції вартість якої становить 4000 грн.

Тому, на думку апеляційного суду, сума витрат на професійну правничу допомогу, яку належить стягнути на користь позивача становить 4000,00 грн.

Відповідно до ст. 134 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_3 на користь позивача необхідно стягнути по 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що після відкриття апеляційного провадження у справі з`ясувалось, що військова частина НОМЕР_5 судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі у сумі 3333 грн. сплатила на реквізити, які не є реквізитами апеляційного суду для сплати судового збору.

Тому, зважаючи на те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_3 у цій справі відкрите, і апеляційний суд позбавлений можливості залишити апеляційну скаргу без руху, судовий збір у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір», а саме 1261,20 грн. необхідно стягнути з військова частина НОМЕР_3 на користь держави.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_3 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 380/6869/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити індексацію грошового забезпечення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року;

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з військової частини НОМЕР_3 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261 (тисячу двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок на рахунок Державної судової адміністрації України за наступними реквізитами:

- отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106

- код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

- банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

- рахунок отримувача: UА0026001

- код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. В. Кухтей
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 27.01.2021 року