Справа № 460/1294/19
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року ЛуцькСправа № 460/1294/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної судової адміністрації України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Рівненського окружного адміністративного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної судової адміністрації України про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-УІІІ. Позивач вважає, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України мала б отримувати суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних зарплат, з 1 січня 2015 року до 8 травня 2019 року 15 мінімальних зарплат, тоді як у 2014-2016 роках вона отримувала посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних зарплат, з січня 2017 року по 3 грудня 2018 року - 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а з 4 грудня 2018 року по 8 травня 2019 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Враховуючи, що відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним судом, є обов`язковими, остаточними посадовий оклад та суми надбавки за вислугу років, виплачені позивачу з січня 2014 року по 8 травня 2019 року підлягають перерахунку.

З урахуванням викладеного позивач просила, зобов`язати Рівненський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за 2014 рік з розрахунку посадового окладу у розмірі 12 мінімальних заробітних плат та за період з 1 січня 2015 року по 8 травня 2019 року з розрахунку посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, з урахуванням виплачених раніше сум, зобов`язати Рівненський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди, виплаченої на підставі наказів про надання оплачуваних відпусток від 30 травня 2014 року № 116-від, 17 вересня 2014 року № 260-від, 06 жовтня 2014 року № 265-від, 4 вересня 2015 року № 263-від, 21 травня 2015 року № 110-від, 18 квітня 2016 року № 97-від, 20 квітня 2016 року № 100-від, 23 серпня 2016 року № 258-від, 13 січня 2017 року № 20-від, 14 вересня 2017 року № 199-від, 17 жовтня 2017 року № 218-від, 17 жовтня 2017 року № 219-від, 12 грудня 2017 року № 261-від, 27 березня 2018 року № 45-від, 08 червня 2018 року № 101-від, 01 жовтня 2018 року № 210-від, 17 грудня 2018 року № 275-від, 25 січня 2019 року № 25-від, з розрахунку суддівської винагороди, здійсненої відповідно до пункту 1 прохальної частини позовної заяви, та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.50).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.60-63) позову не визнала та зазначила, що посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 у справі № 11 -р/2018 як на підставу для перерахунку суддівської винагороди починаючи з 2014 року не ґрунтується на нормах чинного законодавства з огляду на наступне.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) вбачається, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього

рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Тобто положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус судців" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, втратили чинність саме 4 грудня 2018 року, а тому тільки з цього часу позивач має право на перерахунок грошового забезпечення.

Зазначає, що відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат, а Конституційний Суд України не приймав рішень про визнання вказаного Закону таким, що не відповідає Конституції України в частині застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової величини для визначення посадових окладів.

Крім того, звертаємо увагу суду на те, що посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини у рішенні від 26 квітня 2006 року у справі "Зубко та інші проти України" не може застосовуватись в даній справі, оскільки у вказаному рішенні йдеться про неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати, на які судді мали законні сподівання. Тобто мова йде про ті виплати, які суддям були нараховані у встановленому законом порядку та не виплачені.

Враховуючи вищевикладене, просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.88).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.66).

Ухвалою від 23.09.2019 дану справу визнано типовою та провадження зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №200/9195/19-а (а.с.88).

Ухвалою від 06.11.2021 поновлено провадження у справі та залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державну судову адміністрацію України.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце цього засідання.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 30.04.2010 №590/2010 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду (а.с.15-16).

Наказом голови Рівненського окружного адміністративного суду від 01.06.2010 №32-к ОСОБА_1 зараховано в штат суду (а.с.21).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 03.04.2017 №95/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду (а.с.17-19).

Наказом голови Рівненського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 №26-к ОСОБА_1 призначено на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду безстроково та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% (а.с.20).

Не погоджуючись з виплатою у 2014-2016 роках посадового окладу у розмірі 10 мінімальних зарплат, з січня 2017 року по 3 грудня 2018 року - 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а з 4 грудня 2018 року по 8 травня 2019 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частинами 1, 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частина 3 цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-ІХ) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 02 червня 2016 року), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№ 18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16. жовтня 2019 року № 193-ІХ) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№ 41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Згідно з частиною першою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, 04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Разом з тим, 06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо розрахункової величини для визначення розміру посадового окладу суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, в тому числі з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018, суд зазначає наступне.

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Законом №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Суд зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №520/11431/18 та від 09.08.2019 у справі № 826/9404/17.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн., як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

З викладеного випливає, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн. (10 х 1600 грн. мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн. (10 х 1600 грн.).

Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін. До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Отже, враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, так як застосуванню підлягає як розрахункова величина прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з грудня 2018 року до 8 травня 2019 року включно), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому Рівненський окружний адміністративний суд правомірно керувався його положеннями. Натомість, з огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину.

Стосовно доводів позивача щодо отримання суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних зарплат, з 1 січня 2015 року до грудня 2018 року 15 мінімальних зарплат, суд зазначає наступне.

Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом № 192-VIІІ було викладено в новій редакції Закон № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.

Водночас Законом № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону № 1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».

У цій справі спірним є питання правильності розрахунку Рівненським окружним адміністративним судом суддівської винагороди позивачки, проведеного до набрання законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018. На думку позивачки, винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат з розрахунку посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних зарплат, з 1 січня 2015 року до грудня 2018 року 15 мінімальних зарплат.

Водночас, як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку із цим у рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Тож унаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат, а не до дня прийняття такого Рішення, як зазначає у позовній заяві позивачка.

В частині ретроспективного застосування рішення Конституційного Суду України з метою поновлення прав позивача щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення з 1 січня 2014 року суд враховує наступне.

Частинами першою, другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст.91 Закону України № 2136-VIII від 13.07.2017р. "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 вбачається, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.

Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. № 1-зп, від 09.02.1999р. № 1-рп/99, від 05.04.2001р. № 3-рп/2001, від 13.03.2012р. № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частиною третьою цієї ж статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) посадовий оклад судді місцевого суду з 1 січня 2014 року встановлювався в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а з 1січня 2017 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII у розмірі 10 прожиткових мінімумів.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 вказані норми підлягали застосуванню, оскільки були прийняті законодавчим органом в установленому порядку.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час виплати грошового забезпечення у 2014-2018 роках.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що факт прийняття рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 не може вплинути на спірні правовідносини, також вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.

Водночас, такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

З врахуванням викладеного також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за 2014 рік з розрахунку посадового окладу у розмірі 12 мінімальних заробітних плат та за період з 1 січня 2015 року по грудень 2018 року у розмір 15 мінімальних заробітних плат.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної судової адміністрації України про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач -Рівненський окружний адміністративний суд (33028, місто Рівне, вулиця 16 Липня, 87, )

Третя особа - Державна судова адміністрація України (01601, місто Київ, вулиця Липинського, 18/5, )

Головуючий-суддя В.Д. Ковальчук