Справа № 640/22392/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування постанов державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправною постанову від 24 жовтня 2019 року, якою відповідач безпідставно поновив виконавче провадження ВП №34317822 щодо ПАТ "Центренерго", яке включене до переліку об`єктів великої приватизації, у зв`язку з чим виконавче провадження мало бути зупинене в силу вимог пункту 12 частини першої Закону України "Про виконавче провадження"; позивач зазначає про неправомірність прийняття постанови від 24 жовтня 2019 року про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження по примусовому стягненню виконавчого збору від 30 жовтня 2019 року ВП №60444026, оскільки підставою для стягнення відповідачем виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення збору, а розмір виконавчого збору розраховується від фактично стягнутої суми.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято із правильним встановленням обставин справи та ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Вовченка Олександра Васильовича про відкриття виконавчого провадження від 18 вересня 2012 року ВП №34317822 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 25 липня 2012 року про стягнення із ПАТ "Центренерго" на користь Державного агентства резерву України суми у розмірі 11 524 567,80 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кеди Михайла Валентиновича про зупинення виконавчого провадження від 20 лютого 2013 року зупинено виконавче провадження ВП №34317822 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва №37/315 від 25 липня 2012 року на підставі ухвали Господарського суду м. Києва по справі про банкрутство ПАТ "Центренерго" від 28 січня 2013 року у справі №15/76-б-43/624-б.

У процесі виконання рішення Господарського суду м. Києва від 06 червня 2012 року по справі №37/315 про стягнення з ПАТ "Центренерго" на користь Державного резерву України боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 11 524 567,80 грн., між відповідачем та Державним агентством резерву України укладено мирову угоду від 27 липня 2018 року, яка затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року по справі №37/315.

В матеріалах справи містяться платіжні доручення про сплату ПАТ "Центренерго" платежів за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року по справі №37/315, а саме: від 19 листопада 2018 року №4966; від 20 грудня 2018 року №5454; від 18 січня 2019 року №237; від 20 лютого 2019 року №709; від 20 березня 2019 року №1081; від 20 травня 2019 року №1995; від 20 червня 2019 року №2308; від 18 серпня 2019 року №3014; від 17 вересня 2019 року №3427; від 17 жовтня 2019 року №3990.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченком Дмитром Євгеновичем винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій від 24 жовтня 2020 року ВП №34317822 відповідно до частини п`ятої статті 35 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченком Дмитром Євгеновичем прийнято ще дві постанови, а саме: постанову про закінчення виконавчого провадження від 24 жовтня 2019 року ВП №34317822, якою постановлено закінчити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 25 липня 2012 року по справі №37/315 про стягнення з позивача на користь Державного агентства резерву України 8 789 545,13 грн. - боргу, 2 433 150,37 грн. - збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 301 872,30 грн. - три проценти річних з простроченої суми з підстав затвердження судом мирової угоди в процесі виконання рішення, та постанову про стягнення виконавчого збору від 24 жовтня 2019 року ВП №34317822, якою постановлено стягнути з позивача виконавчий збір у розмірі 1 152 456,78 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про відкриття виконавчого провадження від 30 жовтня 2019 року ВП №60444026 відкрито примусове виконання по стягненню з позивача на користь держави виконавчого збору у сумі 1 152 456,78 грн.

Вважаючи вказані постанови протиправними ПАТ "Центренерго" звернулося з вказаним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ "Центренерго" підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону 1404- VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 27 Закону 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до вимог частини першої статті 13 Закону 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Пунктом 2 частини першої статті 39 Закону визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішень.

Частиною першою статті 40 Закону 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону 1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім цього, частиною третьою статті 40 Закону 1404-VIII передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Таким чином, дії державного виконавця з відкриття виконавчого провадження №60444026 на виконання постанови ВП №934317822 від 24.10.2019 щодо стягнення виконавчого збору з Позивача в сумі 1 152 456,78 грн вчинені у відповідності до вимог законодавства та з дотриманням приписів частини третьої статті 40 Закону 1404- VIII.

Враховуючи Прикінцеві та Перехідні положення Закону І404- VIII, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що положення попереднього Закону № 606- XIV застосовується не щодо всього виконавчого провадження № 34317822, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-XIV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Отже, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору ВП №34317822 винесена виконавцем 24.10.2019, тобто вже в період дії Закону №1404-VIII, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до Закону № 1404- VIII.

На момент прийняття спірної постанови, редакція статті 27 Закону № 1404-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 Закону зі змінами, внесеними Законом України від 03 липня 2018 року № 2475- VIII).

З вказаних правових норм слідує, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а не з фактично стягнутої суми, як вважає позивач та зазначено в оскаржуваному рішенні.

Відтак, визначення державним виконавцем виконавчого збору з суми, що підлягала до примусового стягнення, є законним, таким, що узгоджується з положеннями норм Закону № 1404-VIII.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в постанові від 28.04.2020 при розгляді справи №9 520/9144/18.

Таким чином, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов хибного висновку про можливість стягнення виконавчого збору виключно у разі здійснення виконавчих дій по фактичному стягненню із ПАТ «Центренерго» коштів та зазначене не відповідає нормам матеріального права і правовій позиції викладеній с праві з подібних правовідносин.

Крім цього, слід зазначити, що суд хибно дійшов висновку про взаємозв`язок між постановою про поновлення вчинення виконавчих дій з постановою про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з тим, що відповідно до норм Закону, викладених вище, підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є підстави для закінчення виконавчого провадження та винесення відповідної постанови.

Водночас, ПАТ «Центренерго» не оскаржує постанову про закінчення виконавчого провадження ні в даному судовому провадженні, ні в будь-якому іншому. Отже, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження від 24.10.2019 залишається чинною, постанова про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження, винесені у зв`язку з закінченням виконавчого провадження відповідно до статті 40 Закону, також не підлягає скасуванню.

Однак, судом першої інстанції оцінки зазначеного не надано, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права, неповного з`ясування всіх фактичних обставин у справі, необхідних для правильного вирішення справи по суті, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ПАТ «Центренерго».

Що стосується постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про поновлення вчинення виконавчих дій від 24 жовтня 2019 року ВП №34317822, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Так, частиною 1 статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ст.339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 340 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 23 листопада 2018 року у справі №2а/0470/13638/11 якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського чи цивільного судочинства, таку скаргу розглядає відповідний суд, який ухвалив таке рішення, за правилами господарського чи цивільного судочинства.

В даному випадку, позивач просить визнати протиправними та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про поновлення вчинення виконавчих дій від 24 жовтня 2019 року ВП №34317822, з примусового виконання саме наказу Господарського суду м. Києва.

Отже, позивачем оскаржується постанова державного виконавця, винесена під час примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва, де позивач є учасником виконавчого провадження.

Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження в рамках примусового виконання рішень Господарського суду м. Києва, має право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця до господарського суду у порядку, визначеному ст. ст. 339, 340 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, враховуючи приписи чинного законодавства, суд доходить до висновку, що заявлені у даній частині позовні вимоги підсудні господарському суду та не підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 319 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення з закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року - скасувати, прийняти нове рішення, яким в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про стягнення виконавчого збору від 24 жовтня 2019 року ВП №34317822 та визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про відкриття виконавчого провадження від 30 жовтня 2019 року ВП №60444026 - відмовити.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про поновлення вчинення виконавчих дій від 24 жовтня 2019 року ВП №34317822 - закрити провадження.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.