Справа № 160/13622/20
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
23 жовтня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
У позовній заяві наводяться мотиви про те, що підстави, з яких відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, не передбачені вичерпним переліком, визначеним у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України, а тому такі дії та рішення ГУ Держгеокадастру є протиправними і порушують право позивача на отримання безоплатно у власність обраної ним земельної ділянки.
23.11.2020 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу суду та 25.11.2020 року до канцелярії суду від ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. В мотивування означеного Головне управління зазначило про те, що бажана позивачем земельна ділянка належить до масиву земель, які відповідно до державного акта на право постійного користування землею, виданого громадянину України ОСОБА_2 від 03.05.2001 серії НОМЕР_2 , були надані останньому у постійне користування для ведення фермерського господарства, площею 50,0 га., а не фермерському господарству. Розмір земельної ділянки, що може бути безоплатно приватизована повинен бути не більшим розміру земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство, що передбачено ст. 121 Земельного кодексу України. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Згідно із ст. 121 Земельного кодексу України якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району. Таким чином, позивач не вказує обчислення розміру земельнбї частки (паю) та на підставі яких фактів чи сукупності доказів здійснюється саме такий розрахунок. Зважаючи на той факт, що зазначені члени фермерського господарства бажають оформити кожний земельні ділянки площею по 5,465 га у власність та враховуючи кількість відповідних членів фермерського господарства, то підсумовуючи загальна площа земельної ділянки становить: 38,2550 га, що не відповідає площі 50,0 га, яка вказана у відповідному державному акті. До того ж, головою фермерського господарства не вирішено питання щодо залишку земельної ділянки, що залишається після розпаювання фермерського господарства.
Також відповідач зазначає, що відповідно до ст. 32 Земельного кодексу України громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Голова фермерського господарства, який уже має у власності земельну ділянку такого розміру, надану для ведення фермерського господарства або для товарного сільськогосподарського виробництва як пай колишньому члену КСП, вже не може приватизувати землю фермерського господарства. Отже, головою фермерського господарства також і не було надано відповідні докази на підтвердження даних обставин. Таким чином, якщо площа землі, які розпаюють між членами фермерського господарства є меншою, ніж та, що перебуває у постійному користуванні, постає необхідність у вирішенні питання її решти, з урахуванням того, що право постійного користування передбачає використання цієї землі за відповідним цільовим призначенням до моменту відмови користувача від її використання, або до її безоплатної приватизації членами фермерського господарства, до передачі в оренду тощо. Підставою відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, що визначено ст. 118 Земельного кодексу України. Таким чином, надання суперечливої інформації стосовно розміру земельної ділянки та відсутність обгрунтування розміру земельної частки (паю) визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство порушує позивачем норми визначені в ст. ст. 93,121,124,141,142 Земельного кодексу України.
17.12.2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив щодо позовної заяви, в якій позивач вказує про безпідставність та необґрунтованість доводів, які викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву. В обгартування своєї правової позиції позивач зазначає про те, що прийняте відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не належить до дискреційних повноважень, а отже є незаконним. Позивач в повній мірі виконав вимоги чинного законодавства України аби отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в розмірі земельної частки (паю). Винесене відповідачем рішення є перешкодою для позивача у реалізації його права на безкоштовне отримання земельної ділянки як члена фермерського господарства, в розмірі середньої земельної частки (паю) на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.
Також, 17.12.2020 року від ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області до суду надійшло пояснення, в якому відповідач зазначає про те, що на підтвердження розміру понесених Ямковим В.Ф. (представник позивача) витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. останнім надано договір про надання правової допомоги від 03.09.2020 року № 06/09-20, на представництво інтересів ОСОБА_1 у Дніпропетровському окружному адміністративному суді, адвокатом Ямковим В.Ф., копії посвідчення адвоката Ямкового В.Ф. № 2231 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2554 від 25.06.2012 року. Проте, надана додаткова угода № 1 до договору від 03.09.2020 року № 06/09-20 про надання правової допомоги, що містить розмір гонорару, який складає 3000 грн. із вказуванням виду та об`єму правової допомоги, а також відповідний договір не визначають переліку послуг та детального опису робіт адвоката та відповідних витрат, у тому числі: яка вартість зустрічі з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, яка вартість підготовки та направлення відповідних заяв, клопотання компетентним органам, тощо, яка вартість правового аналізу зібраних документів, складання процесуальних документів (позов, заяви, клопотання), яка вартість правового аналізу доказів, які надаються сторонами у справі, яка участь у судових засіданнях незалежно від їх кількості. В супереч викладених норм ОСОБА_1 також не надано акта приймання - передачі наданих послуг. Акт приймання-передачі наданих послуг складається для закріплення факту надання Виконавцем певного виду послуг Замовнику за попередньо укладеним Договором про надання послуг. Даний акт є невід`ємною частиною попередньо укладеного Договору про надання послуг між Замовником та Виконавцем. Отже, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не має змоги визначити чи відповідає сума витрат на професійну правничу допомогу або вона значно завищена та чи відповідає перелік послуг наданих адвокатом дійсності. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. До позовної заяви позивачка надала квитанцію до прибуткового касового ордера № 36 без відбитку печатки, а отже є сумніви щодо дійсної сплати суми на оплату правничої допомоги. Таким чином, витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2020 року зазначена вище справа розподілена та 25.10.2020 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , в подальшому іменується «Позивач», є членом Селянського (фермерського) господарства «Корона».
Відповідно до статуту Селянського (фермерського) господарства «Корона» (далі по тексту - СФГ «Корона», «фермерське господарство») фермерське господарство є комерційною організацією, створеною членами сім`ї, які внесли майновий внесок, для здійснення підприємницької діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції, а також її переробки, зберігання, транспортування, та реалізації, заснованої на їх особистій трудовій участі, та використанні земельних ділянок набутих фермерським господарством у відповідності до Земельного кодексу України, та грошових внесків.
До складу членів фермерського господарства входять родичі Засновника: ОСОБА_1 . ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 .
Крім того рішенням загальних зборів членів СФГ «Корона» від 03.06.2020 року, оформленого протоколом №01-06/20 від 03.06.2020 року було вирішено:
2. Здійснити поділ даної земельної ділянки між членами СФГ в розмірі земельної частки (паю), що відповідає розміру земельної частки (паю) на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.
За результатами розгляду означеної заяви та доданих до неї документів, Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області наказом від 18 серпня 2020 року № 4-8771/15-20-СГ позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 5,4650 га із цільовим призначенням (01.02) - для ведення фермерського господарства на підставі того, що:
1) пакет документів містить суперечливу інформацію стосовно розміру земельної ділянки. Згідно з наданими матеріалами загальна площа земельної ділянки, яка передбачена для розпаювання та відведення у приватну власність членами С(Ф)Г «Корона» становить 38,2550 га, що не відповідає розміру земельної ділянки, зазначеному у Державному акті на право постійного користування землею серія І-ДП №023247 від 03 травня 2001 року;
2) відсутнє обґрунтування розміру земельної частки (паю) визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.
Вважаючи відмову ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області безпідставною та протиправною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
При вирішені спору суд виходить із того, що особливості безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульованістаттею 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Тобто, Земельним кодексом України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до п. "а" ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.
Як встановлено судом, оскарженим наказом позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо розпаювання, встановлення, відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в розмірі земельної частки (паю), орієнтованою площею 5,465 га., на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, як члену селянського (фермерського) господарства "Корона" із земельної ділянки загальною площею.
Доводи відповідача про відмінність розміру земельної ділянки, яка підлягає розпаювання та відведення у приватну власність не віднайшли свого правового підтвердження, оскільки розмір земельної ділянки, з якої позивачка бажає отримати земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю), відповідно до Державного акту на право постійного користування землею І-ДП №023247 від 03.05.2001 року та її заяви від 06.07.2020 року, становить 27,2 га.
Отже, доводи відповідача про розмір земельної ділянки, яка підлягає розпаювання у розмірі 38,2550 га. є необґрунтованими, протиправними та такими, які не можуть слугувати підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо розпаювання, встановлення, відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в розмірі земельної частки (паю).
Щодо розміру земельної частки (паю) суд зазначає, що даний розмір визначено, відповідно до довідки Відділу у Новомосковському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області -4-0.23-296/110-20 від 20.05.2020 року, як середній по сільськогосподарських підприємствах, які розташовані в Попасненській сільській раді Новомосковського району.
У свою чергу, однією з підстав для відмови, згідно оскарженого наказу була відсутність обґрунтування розміру земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.
Дана підстава як відмова суперечить довідці, яка була видана Відділом у Новомосковському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області -4-0.23-296/110-20 від 20.05.2020 року, якою, в свою чергу, встановлено розмір земельної частки (паю) по сільськогосподарських підприємствах, які розташовані в Попасненській сільській раді Новомосковського району. Окрім цього, дана довідка була надана позивачем разом із заявою від 06.07.2020 року, що підтверджується детальним описом документів, які долучені позивачем до даної заяви.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання вмотивованої відмови у його наданні, регламентовано положеннями Земельного кодексу України.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18 та від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18.
Щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
В контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Оцінка правомірності рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у оскарженому наказі. Однак судом під час розгляду справи не встановлено того чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. За таких обставин у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.
Підсумовуючи наведене, суд вважає, що хоч і повноваження Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, проте належним способом захисту, відновлення прав позивача за указаних фактичних обставин, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідне клопотання (заяву) позивача про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на вищевикладене, судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений позивачкою, підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1-7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як встановлено судом між позивачем та адвокатом Ямковим Віктором Феофановичем укладено 03.09.2020 року договір про надання правничої допомоги №06/09-20.
Факт сплати позивачем суми за надані послуги підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №36 від 19.10.2020 року.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат представником позивача подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно даного опису загальна вартість послуг, а саме 3000,00 грн. складається з:
1) 350,00 грн. вартість консультації;
2) 650,00 грн. вартість послуг, щодо аналізу та збору доказів;
3) 1000,00 грн. вартість послуг із складання та подання до суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання чинити певні дії;
4) 1000,00 грн. вартість послуг, щодо представництва інтересів клієнта в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, в тому числі подання письмових клопотань та заяв по справі.
Верховний Суд в постанові від 07.05.2020 року по справі 820/4281/17 та постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16 зробив висновок, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Суд звертає увагу, що у цій адміністративній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Окрім цього, представником позивачки подано лише одне клопотання по справі, яким представник позивача долучив до матеріалів справи детальний опис робіт (наданих послуг) на підтвердження розміру правничої допомоги.
Отже, враховуючи ненадання послуг щодо представництва інтересів клієнта, в тому числі подання письмових клопотань та заяв по справі, суд не вбачає співмірності в заявленій адвокатом сумі за послуги щодо представництва інтересів клієнта в Дніпропетровському окружному адміністративному суді.
З огляду на вищевикладене, враховуючи співмірність розміру витрат на правничу допомогу зі складністю цієї адміністративної справи та виконаних адвокатом робіт та обсягом наданих послуг, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 3000,00 грн. до 1000 грн., виходячи з розрахунку вартості вартість консультації, вартості послуг, щодо аналізу та збору доказів та вартості послуг із складання та подання до суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання чинити певні дії, відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області оформлене наказом від 18.08.2020 року №4-8771/15-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою".
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в розмірі земельної частки (паю) у власність від 06.07.2020 року.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник