Справа № 824/1647/15-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р. м. Чернівці Справа № 824/1647/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Брезіної Т.М., суддів Маренича І.В., Анісімова О.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №856 о/с від 08.05.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 травня 2015 р. і до моменту фактичного поновлення на публічній службі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що у період з 20.01.2013 р. по 04.03.2014 р. займав посаду заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки. У зв`язку із вказаним, на підставі Закону України Про очищення влади, наказом Міністерства внутрішніх справ України №856 о/с від 08.05.2015 р. було звільнено позивача з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України. Позивач вказує, що за час перебування на посаді заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки, законних підстав для звільнення зі служби не було. Також позивач вказує, що перебуваючи на вказаній посаді не здійснював заходів (та/або не сприяв їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , на підрив основ національної безпеки і оборони України або на протиправне порушення прав і свобод людини. З цього приводу будь-яка перевірка не проводилась, вина позивача не встановлена, дії або бездіяльність не визнані протиправними, а тому і відповідальність у вигляді звільнення із займаної посади, на переконання позивача, є протиправною. Позивач зазначив, що оскаржуваний наказ Міністерства внутрішніх справ України не ґрунтується на нормах чинного законодавства та обмежує його права і свободи, закріплені в Конституції України, права на працю та доступу до державної служби. Також позивач вказав, що не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону України Про очищення влади, лише на підставі самого факту зайняття у минулому люстраційної посади, що саме по собі не містить і не може містити складу жодного правопорушення. Крім того, позивач зазначив, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення не врахував основоположні принципи очищення влади, прийняті міжнародними організаціями, а тому застосування Закону України Про очищення влади не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів. На підставі вказаного, позивач вважає своє звільнення з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України протиправним та просить суд задовольнити позов.

Міністерство внутрішніх справ України заперечувало проти позову та зазначало про правомірність наказу №856 о/с від 08.05.2015 р. про звільнення позивача з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, оскільки позивач з січня 2013 р. по лютий 2014 р. займав посаду заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки, яка підпадає під дію заборони встановленої Законом України Про очищення влади. З вказаних підстав відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи у суді

20.07.2015 р. ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено на 17.08.2015 року.

Судове засідання 17.08.2015 р. не відбулось, у зв`язку із неявкою учасників справи. Розгляд справи призначено на 28.08.2015 року.

Представник позивача 28.08.2015 року подав через канцелярію суду клопотання в якому просив суд постановити ухвалу про звернення до Верховного Суду України на підставі ч. 5 ст. 9 КАС України для вирішення питання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень пп.1 п.2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення", ч.3 ст.1, п.8 ч.1, п.4 ч. 2 ст.3 Закону України "Про очищення влади" положенням статей 8, 21, частинам 2-3 ст.22, частині 2 ст.38, частинам 1, 6 ст. 43, ст. 58, частині 2 ст. 61, частині 1 ст. 64, частині 1 ст. 68 Конституції України.

Ухвалою суду від 28.05.2015 р. суд звернувся до Верховного Суду України із клопотанням для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України Про очищення влади положенням Конституції України, а саме: пп.1 п.2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення", ч.3 ст.1, п.8 ч.1, п.4 ч. 2 ст.3 Закону України "Про очищення влади" положенням статей 8, 21, частинам 2-3 ст.22, частині 2 ст.38, частинам 1, 6 ст. 43, ст. 58, частині 2 ст. 61, частині 1 ст. 64, частині 1 ст. 68 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.

28.08.2015 р. ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду зупинено провадження у справі №824/1647/15-а до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України Про очищення влади Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 28.08.2015 р. у справі №824/1647/15-а, та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

06.07.2020 р. до суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження по справі.

Ухвалою суду від 01.09.2020 р. задоволено клопотання представника позивача про поновлення провадження в адміністративній справі. Поновлено провадження в адміністративній справі №824/1647/15-а. Справу призначено до судового розгляду на 21.09.2020 року.

11.09.2020 р. на адресу суду направлено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім того, проведення відеоконференції представник відповідача просив доручити будь-якому суду, розташованому в межах міста Київ.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді Брезіної Т.М. та члена колегії суддів Анісімова О.В. у період з 14.09.2020 р. по 18.09.2020 р. (включно) на навчанні, клопотання представника відповідача від 11.09.2020 не було розглянуто до початку судового засідання, яке призначено на 21.09.2020 року.

У зв`язку із неявкою в судове засідання 21.09.2020 р. представника відповідача розгляд справи було відкладено на 19.10.2020 року.

22.09.2020 р. до суду надійшло повторне клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 24.09.2020 р. задоволено клопотання представника відповідача про участь особи у судовому засіданні у режимі відеоконференції при розгляді адміністративної справи №824/1647/15-а.

Судове засідання 19.10.2020 р. не відбулось, у зв`язку із неявкою учасників справи. Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відповідач не з`явився до суду, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак про причину неявки суд не повідомив.

Ухвалою суду від 19.10.2020 р. витребувано з Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України та Офісу Генерального прокурора додаткові докази по справі.

15.12.2020 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 15.12.2020 р. задоволено клопотання представника відповідача про участь особи у судовому засіданні у режимі відеоконференції при розгляді адміністративної справи №824/1647/15-а.

Розгляд справи призначено на 21.12.2020 року.

В підготовче провадження 21.12.2020 р. з`явився представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України. Позивач в судове засідання не з`явився, однак матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження. В підготовчому засіданні до матеріалів справи долучено додаткові докази, надані представником відповідача, на виконання ухвали суду від 19.10.2020 року. Представник відповідача не заперечував проти закриття підготовчого провадження, у зв`язку із чим, суд усною ухвалою закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті спору. За результатами справи по суті спору представник відповідача заперечував проти позовних вимог. Крім того, представник відповідача не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження, у зв`язку із чим, суд перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно трудової книжки та послужного списку ОСОБА_1 встановлено, що позивач працював в органах внутрішніх справ з 11.10.1996 р. та займав наступні посади, зокрема, з 24.01.2013 р. по 04.03.2014 р. займав посаду заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки. (а.с.21-22, 51-77).

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України №856 о/с від 08.05.2015 р. звільнено у запас Збройних Сил ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, згідно з ч.3 ст.1, п.8 ч.1 та п.4 ч.2 ст.3 Закону України Про очищення влади та відповідно до п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. (а.с.23).

Матеріали справи містять повідомлення Міністерства юстиції України 05.11.2020 р. про те, що підставою для включення позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади, стала інформація Міністерства внутрішніх справ України від 18.05.2015 р. №21480/2б, повідомлення про звільнення особи та копії наказу Міністерства внутрішніх справі України від 08.05.2015 р. №856-ос. (а.с. 186-189).

Також матеріали справи містять інформацію від 10.11.2020 р., отриману з Офісу Генерального прокурора, в якій повідомляється про відсутність інформації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо відкритих кримінальних проваджень відносно ОСОБА_1 . (а.с. 191).

Відповідно до інформації, наданої Міністерством внутрішніх справ України 16.12.2020 р., повідомляється, зокрема, про відсутність матеріалів, на підставі яких прийнято наказ від 08.05.2015 р. № 856 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Директора департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України. (а.с. 211-213).

До матеріалів справи додано довідку Міністерства внутрішніх справ України №745 від 05.08.2015 р., в яких зазначено, що грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 11260,50 гривень. (а.с. 88).

Мотивувальна частина

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд перевіряє дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Позиція суду щодо звільнення позивача на підставі Закону України Про очищення влади.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України Про очищення влади № 1682-VII (далі - Закон № 1682), яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 статті 1 Закону № 1682 очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону № 1682 протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з статтями 2, 3 Закону № 1682 передбачений перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) та їх критерії.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону № 1682 заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно з ст. 4 Закону № 1682 встановлено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява). Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону. Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону. Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Згідно з п. 2 Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1682 встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади, у порядку та строки, визначені цим Законом.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади, закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 7-2 ч. 1 статті 36 Кодексу законів про працю України трудовий договір припиняється на підставах, передбачених Законом України Про очищення влади.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що положення Закону № 1682 не передбачають альтернативи для керівника органу до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб.

Тобто, за наявності заборони, зазначеній в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, перевірка відносно цих осіб не проводиться, оскільки відомості про наявність критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 Закону № 1682, встановлюються на підставі даних особової справи.

Однак, на підставі аналізу вказаних норм права, суд дійшов висновку про порушення прав позивача на працю, зважаючи на наступне.

Відповідно до Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 15 Закону України Про міжнародні договори України чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів, Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 2 Конвенції Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості, яка ратифікована Україною 04 серпня 1961 року, кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Таким чином, суд звертає увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

За приписами ст. 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

У відповідності до вимог ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

В силу вимог ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стаття 62 Конституції України визначає, що у разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Суд зауважує, що положеннями Закону України Про очищення влади фактично установлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу Міністерства внутрішніх справ України на підставі люстрації у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які перебували (перебувають) на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України Про очищення влади.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути встановлена в кожному конкретному випадку.

З урахуванням норм міжнародного права та положень національного законодавства, суд вважає, що приписами Закону України Про очищення влади створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України Про очищення влади строку.

Наведене, на думку суду, вказує на неузгодженість положень Закону України Про очищення влади із вимогами ч.2 ст. 38 Конституції України.

Суд звертає увагу, що заборона перебування на посадах, визначених в ч. 1 ст. 3 Закону України Про очищення влади та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч. 2 ст. 1 Закону № 1682), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ст. 61 Конституції України.

Суд зазначає, що положення п. 2 Прикінцеві та перехідні положення та ст. 3 Закону України Про очищення влади, мають бути застосовані у нерозривній сукупності із положеннями ст. 1 Закону України Про очищення влади, якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та передбачено обов`язкові до застосування принципи: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При цьому, при застосуванні до особи положень Закону України Про очищення влади мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

В іншому випадку вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Натомість, суд наголошує, що без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження, Законом Про очищення влади запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку із зайняттям цими посадовими особами вказаних посад у передбачений Законом Про очищення влади період часу, призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною 1 статті 62 Конституції України.

Аналіз норм Закону України Про очищення влади дає підстави стверджувати, що вказаним законом фактично введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює.

До того ж приписами Закону № 1682 встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам ст. 58 Конституції України, так як, вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років.

Наведене свідчить також про встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина, що в жодному разі не відповідає ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів (зокрема Закону України Про очищення влади) не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (зокрема, осіб, які перебувають на публічній службі) та ст. 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні, визначений принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен допускатися на загальних умовах рівності до державної служби.

Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.

У п. а ч. 1 статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25 червня 1958 року № 111 передбачено, що термін дискримінація охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі Конвенція), що була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р., та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказує в статті 6, що кожен, кого звинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні ЄСПЛ у справі Матиєк проти Польщі зроблено висновки: "Люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості".

У рішенні по справі Турек (Turek) проти Словаччини (люстрація) від 14 лютого 2006 року № 57986/00, суд постановив, що держава-сторона, яка вводить засоби люстрації - які, на думку суду, можуть бути втручанням в право на повагу до приватного життя - має забезпечити, щоб особи, піддані такій процедурі, користувалися всіма конвенційними процесуальними гарантіями, що стосуються кожного провадження в зв`язку із застосуванням засобів люстрації. Якщо держава вживає заходів морального очищення, вона повинна гарантувати, що особи, зачіпаються такими заходами, користуються всіма процесуальними гарантіями відповідно до Конвенції щодо будь-якого судового розгляду, що відноситься до застосування таких заходів ( п. 115 вказаного рішення).

Суд звертає увагу, що Міністерством внутрішніх справ України суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів щодо вчинення позивачем будь-якими діями чи бездіяльністю заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Натомість, спірний наказ Міністерства внутрішніх справ України №856 о/с від 08.05.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, базується виключно на підставі вивчення особової справи позивача, а тому такий наказ не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, отже, є таким, що порушує закріплені Конституцією гарантовані права позивача та належать до скасування.

При цьому, суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 19 жовтня 2019 року у справі Полях та інші проти України, в якому Суд зазначає: "заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію".

Також, ЄСПЛ у постанові по справі Полях та інші проти України зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України Про очищення влади, не була класифікована як кримінальна в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент Янукович.

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і ЄСПЛ у § 324 даної постанови визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, ЄСПЛ дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України Про очищення влади до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Януковича, суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а оскільки рішення ЄСПЛ від 19 жовтня 2019 року у справі Полях та інші проти України є судовою практикою та прийняте щодо держави України, наявні правові підстави для його врахування судом у спірних правовідносинах.

Відтак, доводи відповідачів про законність звільнення позивача на підставі Закону України Про очищення влади без врахування мети та принципів люстрації, визначених в ст. 2 наведеного Закону суд вважає необґрунтованими та безпідставними, такими, що порушують конституційний принцип верховенства права, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, внаслідок чого не можуть бути враховані судом.

Отже, з наведених підстав суд приходить до висновку про протиправність наказу Міністерства внутрішніх справ України №856 о/с від 08.05.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України та наявність підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі.

Позиція суду щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд вважає безпідставними твердження відповідача про необхідність застосуванню до спірних правовідносин Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 р. № 499, оскільки вказана Інструкція на момент прийнята рішення по справі втратила чинність.

Таким чином, до спірних правовідносин суд застосовує Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Так, відповідно до положень п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

До матеріалів справи додано довідку Міністерства внутрішніх справ України №745 від 05.08.2015 р., в якій зазначено, що місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 11260,50 гривень.

Судом встановлено, що протягом квітня березня 2015 р. було 42 робочих дні. Середньомісячне число робочих днів становить 21 день (42/2). Середньоденна заробітна плата позивача становить 536,21 грн (11260,50 грн/21). Період вимушеного прогулу позивача з 08.05.2015 р. по 27.01.2021 р. становить 1430 робочих дні.

Беручи до уваги вищевикладене, суд стягує з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення) за період з 08.05.2015 р. по 27.01.2021 р. у сумі 766780,30 грн (536,21 грн * 1430 календарних днів).

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не доведено правомірність звільнення позивача з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України на підставі Закону України Про очищення влади. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо судових витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №856 о/с від 08.05.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України з 08.05.2015 року.

4. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 766780,30 гривень.

5. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 11260,50 грн підлягає до негайного виконання.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: Міністерство внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, );

Головуючий суддя Т.М. Брезіна

Судді І.В. Маренич

О.В. Анісімов