Справа № 380/4014/20
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4014/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кузана Р.І., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача щодо відмови у видачі останньому довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 09 березня 2017 року;

- зобов`язати відповідача видати позивачу довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 09 березня 2017 року;

- зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок за неотримане ОСОБА_1 речове майно станом на 09 березня 2017 року та виплати компенсацію за неотримане речове майно, що належало ОСОБА_1 до видачі станом на 09 березня 2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу з ОСОБА_1 не проведено розрахунків щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за недоотримане ним під час служби речове майно. У зв`язку з цим позивач у січні 2020 року звернувся до військової частини із заявою щодо надання йому довідки про вартість неотриманого речового майна станом на 09.03.2017 та здійснення компенсації за неотримане речове майно, однак на вказану заяву позивач відповідь не отримав. Відтак, у квітні 2020 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом для з`ясування позиції щодо надання позивачу довідки про вартість речового майна, що належало йому до видачі, а також щодо здійснення виплати грошової компенсації за неотримане майно. На вказаний запит, відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для видачі такої довідки. З огляду на наведене позивач вважає, що відповідач фактично відмовив йому у наданні довідки про вартість речового майна, що належала йому на момент звільнення та у виплаті компенсації за отримане майно, а тому звернувся до суду за судовим захистом.

Ухвалою судді від 29.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що позивач жодного разу за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , а також на день звільнення, не звертався з рапортом (заявою) в порядку передбаченим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03ю.2016 №178, хоча як слідує з позовної заяви знав про таку виплату та порядок її отримання. Окрім цього, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду встановлений ч.2 ст.122 КАС України, а тому наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду. Крім цього, вважає, що розмір судових витрат заявлених позивачем не відповідає заявленій сумі, оскільки вказана справа не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального та правового захисту військовослужбовців. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 22.04.2020, коли отримав відповідь на адвокатський запит, в якому зазначалось про відсутність підстав для видачі довідки про вартість речового майна та здійсненні виплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Також представник позивача вважає, що витрати позивача на правову допомогу у даній справі в розмір п`яти тисяч гривень цілком обґрунтовані, а тому підлягають стягненню.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Розгляд справи неодноразово відкладався для з`ясування судом додаткових обставин, для повного та всебічного розгляду даної справи.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 до 09.03.2017 проходив службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_4 , яка знаходиться на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 (на момент звільнення займав посаду помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу).

09.03.2017 згідно з витягом із наказу командира військової частина польова пошта НОМЕР_4 (по строковій частині) №60 капітана ОСОБА_1 помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу військової частини польова пошта НОМЕР_4 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 07.02.2017 №27 відповідно до підпункту «б» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я), з 09.03.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Галицько-Франківського ОРВК міста Львова.

ОСОБА_1 23.01.2020 звернувся до командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 із заявою, в якій, у зв`язку із звільненням з військової служби, просив командування військової частини виплатити йому грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно. У разі відмови просив надати довідку про вартість речового майна, що належить йому до видачі.

Відповідь на вказану заяву відповідачем надано не було. Доказів протилежного суду не надано.

На підставі цього, представник позивача 06.04.2020 звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив надати обґрунтовану відповідь з приводу позиції військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за речове майно, а також надати довідку про вартість речового майна, що йому належало до видачі.

22.04.2020 відповідач листом №452 повідомив представника позивача про те, що оскільки ОСОБА_1 звільнений з військової служби військовій частині НОМЕР_1 09.03.2017 та на момент звільнення відповідно до даних реєстрації вхідної документації частини жодних заяв (рапортів) щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане ним під час служби речове майно не надав, претензій до командування військової частини НОМЕР_1 не мав, тому така компенсація йому не нараховувалась.

Позивач вважає, що має право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до Порядку затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.03.2016 №178 та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що зумовило звернення останнього до суду.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи, повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно з ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст.1-2 Закону №2011 передбачено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України ( ч.1 ст.9 Закону №2011).

Так, на виконання вищенаведених норм Закону №2011, за наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 була затверджена Інструкція про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, яка була зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №768/28898 ( далі - Інструкція №232), а за постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 був затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ( далі - Порядок №178).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

За змістом пункту 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації ( далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового права, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (п.4 Порядку №178).

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформлюється згідно з додатком (п.5 Порядку №178).

Пункт 4 розділу ІІІ Інструкції №232 передбачає, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видачі наказу командира (начальника) військової частини про звільнення, військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, з аналізу наведених норм, можна дійти висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, у нього виникає право на грошову компенсацію за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а, відповідно, на командира військової частини покладено обов`язок на підставі Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оформленої речовою службою, скласти відповідний наказ про виплату такої грошової компенсації.

При цьому, вказані норми свідчать про те, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця незалежно від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу) та таке право реалізується ним шляхом подання відповідної заяви або рапорту.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17 (К/9901/38716/18), у постанові від 17.01.2019 у справі №822/2309/17 (К/9901/2022/18).

Вказані правові висновки Верховного Суду є обов`язковими при застосування судом першої інстанції одних і тих самих норм права у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд встановив, що 09.03.2017 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.

Як слідує з матеріалів справи позивач 23.01.2020 звернувся до відповідача із заявою про виплату йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в період проходження військової служби згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 у зв`язку зі звільненням з військової служби. Проте жодної відповіді ним отримано не було.

Як вже було зазначено судом, представник позивача адвокат Ревер С.В. 06.04.2020 звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, отримавши від відповідача відмову у видачі довідки про вартість речового майна та виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно з підстав не подання позивачем жодних заяв (рапортів) щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане ним під час служби речове майно, тому на переконання суду, позивач вчинив дії, які необхідні для вирішення питання щодо грошової компенсації за неотримане речове майно.

В матеріалах справи відсутні докази того, що речовою службою ВЧ НОМЕР_1 було виготовлено довідку про вартість не отриманого речового майна позивача, що належало йому станом на 09.03.2017, за формою наведеною у додатку до Порядку №178.

З огляду на наведене, враховуючи здійснений аналіз вищенаведених норм чинного законодавства та встановлені судом обставини щодо не видачі довідки про вартість речового майна за формою, передбаченою додатком до Порядку №178, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність (пасивну поведінку суб`єкта владних повноважень), яка полягає у не видачі позивачу довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 09.03.2017, яка призвела до порушення вимог Порядку №178 та Інструкції №232, а відповідно і до порушення прав і інтересів позивача на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що подання позивачем вказаної заяви після його звільнення з військової служби жодним чином не порушує норм Порядку №178 та Інструкції №232, оскільки з аналізу таких судом не встановлено вказаних обмежень чи заборон, а звільнення позивача зі служби не позбавляє позивача права як військовослужбовця на отримання такої грошової компенсації за його заявою (рапортом) після звільнення, що узгоджується із вищенаведеною правовою позицією Верховного Суду.

При цьому, слід зазначити, що пунктом 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме: рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Отже, не розглянувши подану позивачем заяву від 21.01.2020, не видавши Довідку про вартість речового майна, що належить до видачі за формою, передбаченою додатком до Порядку №178, відповідач діяв всупереч положенням вищенаведених чинних норм права, що призвело до необґрунтованого порушення права позивача на виплату йому відповідної грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження правомірності своєї бездіяльності, які є предметом оскарження.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 09.03.2017, не відповідає визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах та порушує право позивача на отримання такої компенсації, тому таку бездіяльність слід визнати протиправною, задовольнивши першу з позовних вимог.

Водночас суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язати відповідача видати позивачу ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 09.03.2017 та провести розрахунок за неотримане ОСОБА_1 речове майно станом на 09.03.2017 шляхом виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало ОСОБА_1 до видачі станом на 09.03.2017.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір позивачу не відшкодовується, оскільки позивач звільнений від сплати такого.

Щодо тверджень відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.ч.1, 2 ст. 122 КАС України).

Згідно ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Віднесення справ стосовно невиплати військовослужбовцям, звільненим з військової служби, грошової компенсації за неотримане речове майно, до юрисдикції адміністративних судів робить актуальним питання про строки звернення до суду за захистом цього права, оскільки фактично спір стосується відновлення майнового стану у зв`язку із неотриманням належного їм речового майна під час проходження служби.

Суд зазначає що предметом у зазначеній категорії справ, належать, до категорії справ щодо проходження публічної служби, однак безпосередньо стосується порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

Відповідно до ст. 12 Закону № 2011 у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, в якості гарантій соціального і правового захисту військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене в ст.91 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно. Дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.

Специфічний характер правовідносин у категорії спорів, що розглядаються, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.

В той же час враховуючи специфіку публічно - правових спорів, для вирішення яких КАС України визначені спеціальні строки, то суд вважає достатнім строком для реалізації позивачем права звернення до суду за захистом порушеного права загальний шестимісячний строк, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній в постанові від 04.07.2019 року у справі № 821/2/18. Крім цього, наведений висновок узгоджується з висновком Восьмого апеляційного адміністративного суду в постанові від 07.10.2020 у справі №380/3221/20.

Таким чином, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав лише 22.04.2020, а до суду з позовною заявою звернувся 26.05.2020, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача понесені ним судові витрати, суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч.ч.1, 4, 7 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами, однак вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд встановив, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» (адвокат Ревер С.В., свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю від 21.02.2018 серія ЛВ №000876) укладено договір про надання правової допомоги №316 від 21.01.2020 Зі змісту п.п.3.1, 3.3 вказаного договору слідує, що правова допомога, передбачена цим Договором, оплачується відповідно до акту виконаних робіт. Гонорари сплачуються клієнтом в момент підписання договору або протягом 10 календарних днів з дні отримання рахунку.

Відповідно до п.п.3.5 цього Договору, надання виконавцем послуг та прийняття їх замовником підтверджується актом виконаних робіт.

На виконання цього договору сторони склали акт виконання робіт від 15.05.2020, згідно з яким загальна вартість наданих послуг складає 5000,00 грн.

Окрім того, долученими до справи меморіальними ордерами від 18.05.20202 №К051ХGK5H та від 15.05.2020 №K0518XJQIX про оплату за надання правничої допомоги, підтверджуються витрати в сумі 5000,00 грн.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), №34884/97).

Суд з аналізу матеріалів справи вважає, що суть справи, обсяг робіт та час, витрачений адвокатом на виконання робіт, вказаних в акті виконаних робіт, є неспівмірними з розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених ч.5 ст.134 КАС України.

Відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача необхідно стягнути 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291, 382, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо відмови у видачі останньому довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 09 березня 2017 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати позивачу ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 09 березня 2017 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок за неотримане ОСОБА_1 речове майно станом на 09 березня 2017 року та виплатити компенсацію за неотримане речове майно, що належало ОСОБА_1 до видачі станом на 09 березня 2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 29.01.2021

Суддя Р.І. Кузан