Справа № 440/4578/20
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

29 січня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 440/4578/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом Військової частини НОМЕР_1 (далі позивач) до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 19 листопада 2020 року б/н (арк. спр. 179-188) просить:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 суму у розмірі 90978,07 грн шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 суму у розмірі 20015,17 грн шкоди, завданої надлишковою переплатою Єдиного соціального внеску;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 суму у розмірі 16376,06 грн шкоди, завданої надлишковою переплатою податку на доходи фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 липня 2017 року між громадянином ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу терміном три роки.

16 листопада 2017 року відповідача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду навідника розвідувального взводу, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 листопада 2017 року № 312.

На виконання вимог телеграми ТВО начальника штабу командування Десантно-штурмових військ ЗСУ від 20 липня 2018 року № 1717/п 23 липня 2018 року відповідача відряджено до Військових частин НОМЕР_3 (м. Кропивницький), НОМЕР_4 (м. Бердичів), НОМЕР_5 (с. Десна) з метою проходження кваліфікаційного курсу спеціальних операцій. Кваліфікаційний курс проходив послідовно в декілька етапів, з убуттям по закінченню чергового етапу до іншої військової частини.

Відповідно до розпорядження першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 11 липня 2018 року № 300/1/С/418/дск визначено термін відрядження з 16 липня 2018 року по 28 лютого 2019 року.

02 квітня 2019 року та 08 квітня 2019 року (повторно) на адресу Військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 направлено запити з метою встановлення місця перебування ОСОБА_1 , оскільки після встановленого терміну відрядження (28 лютого 2019 року) він не повернувся до Військової частини НОМЕР_1 .

У відповідь на запит командирами Військових частин НОМЕР_4 та НОМЕР_5 повідомлено, що ОСОБА_1 до зазначених військових частин не прибував та за обліковими даними не рахувався.

Водночас командир Військової частини НОМЕР_3 08 квітня 2019 року повідомив, що солдат ОСОБА_1 прибув 26 липня 2018 року для участі у Кваліфікаційному курсі Сил спеціальних операцій та вибув 26 липня 2018 року до пункту постійної дислокації.

Таким чином було встановлено, що 26 липня 2018 року відповідач був відрахований з кваліфікаційного курсу Сил спеціальних операцій, проте до Військової частини НОМЕР_1 після відрахування не прибував, хоча і зобов`язаний був з`явитися у такому разі не пізніше 30 липня 2018 року.

За фактом нез`явлення вчасно до військової частини ОСОБА_1 та його безпідставної відсутності на службі, Військовою частиною НОМЕР_1 направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 407 Кримінального кодексу України, до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. За даним фактом Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Краматорську, 06 грудня 2019 року внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001914.

01 червня 2020 року вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі № 243/2231/20 ОСОБА_1 визнано винним за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 407 Кримінального кодексу України. Вирок набрав законної сили 02 липня 2020 року.

У період з 30 липня 2018 року по 27 лютого 2020 року солдат ОСОБА_1 був безпідставно відсутній на службі та не виконував покладені на нього службові обов`язки. У період з 30 липня 2018 року по 10 квітня 2019 року солдату ОСОБА_1 здійснювалось нарахування та виплата грошового забезпечення.

Аудиторським звітом від 28 серпня 2019 року № 234/1/31/26 про результати внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідальності фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2019 року встановлено, що внаслідок виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з серпня 2018 року по квітень 2019 року допущено незаконні витрати коштів на загальну суму 127369,30 грн, а саме переплати грошового забезпечення на суму 90978,07 грн, ПДФО на суму 16376,06 грн та ЄСВ на суму 20015,17 грн.

У зв`язку з тим, що Військовій частині НОМЕР_1 не було відомо про факт відрахування ОСОБА_1 26 червня 2018 року з кваліфікаційного курсу спеціальних операцій, грошове забезпечення йому не призупинялось до 10 квітня 2019 року, коли фактично стало відомо про його відрахування.

Ухиляючись від військової служби, ОСОБА_1 у період з 30 червня 2018 року по 27 липня 2020 року не повідомляв командування Військової частини НОМЕР_1 про відрахування з кваліфікаційного курсу 26 червня 2018 року, та усвідомлюючи протиправність своїх дій незаконного перебування за межами військової частини, солдат ОСОБА_1 переховувався від правоохоронних органів та приховував від оточуючих свою належність до Збройних Сил України.

Крім того, усвідомлюючи всю протиправність своїх дій та маючи можливість повернутися на місце служби, відповідач ніяких заходів для цього не вживав. Отримуючи грошове забезпечення за період з 30 червня 2018 року по 10 квітня 2019 року, солдат ОСОБА_1 розумів, що не виконує обов`язків військової служби та відповідно не має законного права на отримання таких виплат. Так, за період з 30 червня 2018 року по 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 безпідставно набув грошових коштів у сумі 90978,07 грн. Крім того, у зв`язку з нарахуванням та виплатою ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 30 червня 2018 року по 10 квітня 2019 року Військова частина НОМЕР_1 понесла додаткові витрати у вигляді переплати суми єдиного соціального внеску у розмірі 20015,17 грн та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 16376,06 грн.

05 серпня 2020 року відповідача звільнено з військової служби за контрактом у запас на підставі підпункту «д» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність) та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 серпня 2020 року № 163. На момент звільнення відповідача з військової служби шкода, завдана отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів у сумі 127369,30 грн, ОСОБА_1 не була відшкодована.

З огляду на вищезазначене, посилаючись на норми Кодексу адміністративного судочинства України, Цивільного кодексу України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року зобов`язано Військово-цивільну адміністрацію міста Сєвєродонецьк Луганської області надати до суду інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 (арк. спр. 77).

Листом від 18 вересня 2020 року № 579 Військово-цивільна адміністрація міста Сєвєродонецьк Луганської області повідомила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (арк. спр. 81).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 440/4578/20 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди; ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження; призначено судове засідання у справі на 22 жовтня 2020 року о 10 год. 00 хв. (арк. спр. 84-85).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року адміністративну справу № 440/4578/20 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди передано на розгляд Луганському окружному адміністративному суду (арк. спр. 166).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди прийнято до провадження (арк. спр. 171).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 залишено без руху після відкриття провадження у справі (арк. спр. 172-173).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року визначено продовжити розгляд справи № 440/4578/20 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 190-191).

Відповідач ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року про прийняття справи до провадження та про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження в адміністративній справі отримав, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (арк. спр. 176).

Поштове відправлення із ухвалою суду від 30 листопада 2020 року про продовження розгляду справи, направлене на адресу ОСОБА_1 , повернуто у зв`язку з неврученням адресату (арк. спр. 199, 200).

30 листопада 2020 року відповідача повідомлено про прийняття справи до провадження та порядок розгляду справи засобами телефонного зв`язку та шляхом направлення на електронну адресу відповідача, про що свідчать довідка від 30 листопада 2020 року б/н та звіт про доставку електронного листа (арк. спр. 194, 195, 196).

Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Відповідно до положень частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: с. Терентіївка, Полтавська область) є юридичною особою, основним видом діяльності якої є 84.22 Діяльність у сфері оборони, про що свідчить довідка з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 жовтня 2018 року № 81/18 (арк. спр. 11).

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 01 липня 2017 року уклав з Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу строком на три роки (арк. спр. 62).

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16 листопада 2017 року № 312 (по стройовій частині) військовослужбовця, призначеного наказом командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 11 листопада 2017 року № 41-РС, що прибув для подальшого проходження служби з Військової частини НОМЕР_2 м. Житомир, з 16 листопада 2017 року зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення 17 листопада 2017 року при Військовій частині НОМЕР_8 і вважати призначеним солдата ОСОБА_1 на посаду навідника розвідувального взводу, вважати таким, що справи та посаду прийняв 16 листопада 2017 року (арк. спр. 18).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 липня 2018 року № 197 солдата ОСОБА_1 , стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти на підставі телеграми начальника штабу Військової частини НОМЕР_9 № 1717/п направлено у відрядження до Військових частин НОМЕР_3 (м. Кропивницький), НОМЕР_4 (м. Бердичів), НОМЕР_10 (м. Десна) з метою проходження кваліфікаційного курсу спеціальних операцій (арк. спр. 17, 19).

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26 липня 2018 року № 162 солдат ОСОБА_1 , стрілець санітар 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти Військової частини НОМЕР_1 , прибув у службове відрядження для проходження попереднього відбору на VII Кваліфікаційний курс спеціальних операцій, з 26 липня 2018 року та з 26 липня 2018 року вибув до пункту постійної дислокації (арк. спр. 22).

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до командирів Військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 з листами від 02 квітня 2019 року № 529 та від 08 квітня 2019 року№ 553, якими просила повідомити інформацію про місцезнаходження ОСОБА_1 , стрільця санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти Військової частини НОМЕР_1 , який 23 липня 2018 вибув для участі у VII Кваліфікаційному курсі спеціальних операцій в період з 16 липня 2018 року по 28 лютого 2019 року до Військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 (арк. спр. 13, 14).

У відповідь на запит позивача від 02 квітня 2019 року № 529 Військова частина НОМЕР_4 листом від 03 квітня 2019 року № 638/4/106 повідомила, що військовослужбовець солдат ОСОБА_1 для проходження VII Кваліфікаційного курсу у військову частину НОМЕР_4 не прибував (арк. спр. 15).

Військова частина НОМЕР_5 листом від 08 квітня 2019 року № 612/3/1/156 повідомила, що солдат ОСОБА_1 по обліковим даним в частинах навчального центру не рахується (арк. спр. 16).

Телеграмами Військової частини НОМЕР_3 від 08 квітня 2019 року № 631/231СЗВ/646 та від 16 серпня 2019 року № 631/231/СЗВ/1586 позивача повідомлено, що ОСОБА_1 прибув у службове відрядження для проходження попереднього відбору на VII Кваліфікаційний курс спеціальних операцій 26 липня 2018 року та 26 липня 2018 року вибув до пункту постійної дислокації у зв`язку із відмовою (арк. спр. 21, 24).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 квітня 2019 року № 98 солдата ОСОБА_1 , стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти, який відряджений 23 липня 2018 року для проходження кваліфікаційного курсу Сил спеціальних операцій до Військових частин НОМЕР_3 (м. Кропивницький), НОМЕР_4 (м. Бердичів), НОМЕР_10 (м. Десна) з метою проходження кваліфікаційного курсу Сил спеціальних операцій, визначено вважати таким, що 26 липня 2018 року самовільно залишив військову частину (не повернувся з відрядження згідно з телеграми командира Військової частини НОМЕР_3 від 08 квітня 2019 року № 631/231/СЗВ/646 вх. № 1403 від 10 квітня 2019 року) у зв`язку з тим, що інших обставин, причин відсутності на службі встановити не є можливим. Також наказано 10 квітня 2019 року призупинити виплату грошового забезпечення та зарахувати у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання щодо подальшого службового використання (арк. спр. 20).

06 грудня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі повідомлення позивача від 05 грудня 2019 року внесено інформацію про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 407 Кримінального кодексу України, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001914 (арк. спр. 12).

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2020 року у справі № 243/2231/20, який набув законної сили 02 липня 2020 року (арк. спр. 66-69):

- затверджено угоду від 09 квітня 2020 року про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Донецького гарнізону Військової прокуратури Об`єднаних Сил лейтенантом юстиції Шевченком Сергієм Олександровичем, якому на підставі статті 37 Кримінального процесуального кодексу України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0001914, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 грудня 2019 року та обвинуваченим ОСОБА_1 , з участю його захисника адвоката Сазонової Марини Олександрівни;

- визнано ОСОБА_1 винуватим за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 407 Кримінального кодексу України;

- призначено ОСОБА_1 узгоджене сторонами покарання, з застосуванням вимог статті 69 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 900 (дев`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на користь держави, що становить 15300,00 грн (п`ятнадцять тисяч триста грн) на користь держави.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 серпня 2020 року № 163 солдата ОСОБА_1 , увільненого від займаної посади, та якому наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 10 березня 2020 року № 19-РС призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України від 04 квітня 2006 року № 3597-ІV «Про військовий обов`язок і військову службу» та на підставі вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за судовим провадженням № 1-кп/243/529/2020, звільнено з військової служби за контрактом у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність), з 05 серпня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області (арк. спр. 70).

Аудиторським звітом від 28 серпня 2019 року № 234/1/31/26 про результати внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідальності фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2019 року встановлено, що внаслідок виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з серпня 2018 року по квітень 2019 року допущено незаконні витрати коштів на загальну суму 127369,30 грн, а саме переплати грошового забезпечення на суму 90978,07 грн, податок на доходи з фізичних осіб на суму 16376,06 грн та єдиний соціальний внесок на суму 20015,17 грн (арк. спр. 25-61).

Відповідно до довідки-розрахунку Військової частини НОМЕР_1 без дати та без номеру розмір невідшкодованої шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів ОСОБА_1 за період з 30 липня 2018 року по 10 квітня 2019 року становить 127369,30 грн, з яких: грошове забезпечення - 90978,07 грн, податок на доходи фізичних осіб 16376,06 грн, єдиний соціальний внесок 20015,17 грн (арк. спр. 23).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзиви учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з абзацом першим статті 3 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-ХІІ «Про Збройні Сили України», статтями 1, 10 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV «Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.

Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Згідно з статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Відповідно до пункту 15 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Таким чином, з дня самовільного залишення відповідачем військової частини, останній втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2020 року у справі № 243/2231/20, який набув законної сили 02 липня 2020 року, підтверджується умисне нез`явлення ОСОБА_1 вчасно на службу без поважних причин, а також переховування відповідача від правоохоронних органів протягом всього часу незаконного перебування за межами військової частини.

Відповідач своїми діями призвів до того, що він без належних правових підстав отримав кошти, у вигляді грошового забезпечення, а отже за змістом зобов`язань, що виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого відповідачем майна, і виник обов`язок відповідача повернути безпідставно одержане майно.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач був відсутній на військовій службі без поважних причин, виплачене ОСОБА_1 в період з 30 липня 2018 року по 10 квітня 2019 року грошове забезпечення в сумі 90978,07 грн, а також сплачені в доход Державного бюджету України нараховані на грошове забезпечення єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 20015,17 грн та податок на доходи фізичних осіб в сумі 16376,06 грн мають бути відшкодовані відповідачем позивачу в повному обсязі.

Відповідно до абзаців сьомого, восьмого пункту 1 частини першої статті 4 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: за військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Абзацом другим пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами; допомоги, надбавки або компенсації відповідно до законодавства.

Нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу (абзац третій пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування або на єдиний рахунок, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина п`ята статті 9 Закону № 2464-VI).

Згідно з абзацом першим частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Таким чином, військові частини як роботодавці сплачують єдиний внесок, нарахований у розмірі 22 відсотки на суму грошового забезпечення військовослужбовців.

Отже, позивач як роботодавець переплатив суму єдиного внеску у розмірі 20015,17 грн, що була нарахована на розмір грошового забезпечення, яке відповідач безпідставно отримав (90978,07 грн х 22 % = 20015,17 грн).

Згідно з підпунктом 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Відповідно до абзацу першого пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (абзац другий пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України).

Підпунктом 164.1.2 пункту 164.1 статті 164, підпунктами 164.2.1, 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту); інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Статтею 165 Податкового кодексу України визначені доходи, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Так, згідно з підпунктом 165.1.10 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: сума грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачена законом, яка виплачується з бюджету чи бюджетною установою.

Таким чином, грошове забезпечення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби та осіб, що проходять альтернативну службу) включається до загального місячного оподатковуваного доходу платника податку.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету визначено статтею 168 Податкового кодексу України.

Так, згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету або розрахункового документа на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 35-1 цього Кодексу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 року № 17) затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі Порядок № 44 в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом першим пункту 2 Порядку № 44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно з пунктами 4, 5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, позивач як податковий агент переплатив суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 16376,06 грн, що була нарахована на розмір грошового забезпечення, яке відповідач безпідставно отримав (90978,07 грн х 18 % = 16376,06 грн).

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, виходячи з таких міркувань.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні за змістом висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц та від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) зроблено висновок, що «у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається».

Відповідач на час завдання позивачу шкоди проходив публічну службу та мав статус військовослужбовця. Позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи про стягнення майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби, а саме внаслідок ухилення останнього від проходження військової служби.

Викладене свідчить про те, що між сторонами по справі виник спір з приводу стягнення збитків, завданих особою державі під час проходження військової служби, а тому цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, у зв`язку з чим позов слід задовольнити повністю.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).

З викладеного слідує, що витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору відносяться на рахунок суб`єкта владних повноважень. Такий вид судових витрат, як судовий збір, поверненню позивачу - суб`єкту владних повноважень, не підлягає.

Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних правовідносинах із владою.

Оскільки Військова частина НОМЕР_1 у вказаній справі є суб`єктом владних повноважень, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про відшкодування шкоди задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 кошти в сумі 127369,30 грн (сто двадцять сім тисяч триста шістдесят дев`ять грн 30 коп.) в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення, сплатою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податку на доходи фізичних осіб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська