Справа № 760/450/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 760/450/20

Головуючий в 1 інстанції: Кирильчук О.І.

рішення суду першої інстанції прийнято

у м. Миколаїв, 09 листопада 2020 року.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.11.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 №683080 від 24.12.2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону №2 управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержанта поліції Новосьолової Лілії Василівни, з урахуванням уточнень, про скасування постанови Управління патрульної поліції в Миколаївській області ДПП від 24.12.2019 року серії ДП18 №683080 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ч.2 ст. 122КУпАП; закриття відносно ОСОБА_1 провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 13.01.2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 передано на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва/ 54000, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 41/12/.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєв від 22.06.2020 року, матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспектора управління патрульної поліції Новосьолової Лілії Василівни про скасування постанови про адміністративне правопорушення передано на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03.09.2020 року, прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського Управління патрульної поліції в Миколаївській області Новосьолової Н.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 24.12.2019 року серії ДП18 №683080.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04.11.2020 року замінено первинного відповідача на належного Управління патрульної поліції в Миколаївській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за порушення п. 14.6 (а)ПДР України - є незаконною та підлягає скасуванню, так як адміністративного правопорушення позивач не скоював, відповідачем іншого не доведено належними доказами. Зазначає, що ПДР не порушував, пояснення та заперечення не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваної постанови. Під час прийняття спірної постанови, поліцейським було порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення. З жодним доказом вчинення адміністративного правопорушення, позивач ознайомлений не був.

Відповідач проти позову заперечував, надав відзив на позовну заяву, у якому наголошував на вчиненні позивачем адміністративного правопорушення передбаченого п. 14.6 а) ПДР, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП, зазначивши при цьому, що факт вчинення правопорушення підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення винесеною компетентною службовою особою в межах своїх повноважень, а також рапортом поліцейського. Крім того, відповідач наголошував на тому, що ОСОБА_1 факт здійснення обгону не заперечував, вважав, що своїми діями він не порушив Правил дорожнього руху. До того ж, у відзиві відповідач окремо зазначив, що зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Тому, відповідач вважав, що відомості про технічний засіб зазначаються у постанові, що виноситься по справі про адміністративне правопорушення зафіксоване саме в автоматичному режимі, у зв`язку із чим відсутність посилання на технічний пристрій, яким здійснювалась фото або відео фіксація не є самостійною причиною для скасування постанови. На думку відповідача, інспектором полії було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення правомірно та у відповідності до вимог КУпАП.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.11.2020 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якій апелянт зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просить скасувати судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції зроблено хибний висновок про те, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки системний аналіз приписів ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення дає підстави вважати, що при розгляді справ про адміністративне правопорушення, зокрема передбачених ст. 122 КУпАП, належним відповідачем є саме відповідний орган (підрозділ) Національної поліції, а саме у даному випадку Управління патрульної поліції в Миколаївській області.

Щодо суті позовних вимог, апелянт наголошував на тому, що спірна постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу прийнята з порушенням процедури, не містить посилань на жодний належний та допустимий доказ. З жодним доказом про вчинення адміністративного правопорушення відповідач не ознайомив ОСОБА_1 . Крім того, апелянт вважає відсутніми у його діях складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки у місці, де ОСОБА_1 здійснював обгін патрульного автомобіля, жодних забороняючих знаків, попереджувальних знаків, які б не дозволяли здійснити обгін на цій ділянці дороги, не було, як і не було забороняючих або попереджувальних знаків про наближення до перехрестя, тобто дана дорога не є перехрестям. На підтвердження цього, ОСОБА_1 було здійснено виїзд на зазначене місце 06.01.2020 року та зафіксовано на відеозапис місце події. Однак, суд першої інстанції вказаний доказ позивача залишив поза увагою та не дослідив його.

Таким чином, апелянт заперечує проти вчинення ним адміністративного правопорушення, та наголошує на недоведеності його вини відповідачем та факту вчинення правопорушення, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Заперечення проти розгляду справи в порядку письмового провадження від сторін у справі не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ДП18 №683080 від 24.12.2019 року вбачається, що 24.12.2019 року водій ОСОБА_1 о 01 год. 25 хв. рухався по автодорозі М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» 80 км., керуючи транспортним засобом марки «TOYOTA CAMRY» державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив обгін на перехресті, чим порушив п.14.6 «а» Правил дорожнього руху та вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 КУпАП.

Вважаючи вказану постанову протиправною, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 26 грудня 2019 року по справі 724/716/16-а та від 17 вересня 2020 року по справі №742/2298/17, виходив з того, що поліцейський Новосьолова Л.В. при винесенні оскаржуваної постанови діяла від імені органу Національної поліції, яким є Департамент патрульної поліції із місцезнаходженням юридичної особи в м.Києві, а не від імені Управління патрульної поліції в Миколаївській області, яке не є юридичною особою, а також у зв`язку із відсутністю у суду можливості замінити неналежного відповідача Управління на Департамент, оскільки це потягне за собою зміну підсудності адміністративної справи, а також відсутності клопотань про залучення співвідповідача, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його хибним, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розгляд справ про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, зокрема ч.2 ст.122 покладено на органи Національної поліції.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Приписами ч.1 ст.1 ЗУ «Про Національну поліцію» визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно ч.1 ст.13 ЗУ "Про Національну поліцію" систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію»).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч.2 ст.122 КУпАП інспектори відповідного орану поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.

В даному випадку, як слідує з матеріалів справи спірна постанова прийнята посадовою особою Управління патрульної поліції в Миколаївській області.

Як свідчать матеріали справи, під час подання адміністративного позову, ОСОБА_1 було заявлено відповідачем поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону №2 управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержанта поліції Новосьолову Лілію Василівну.

При цьому, оскільки від позивача у справі надійшла заява про уточнення належного відповідача та позовних вимог, в якій позивач просив вважати належним відповідачем - належного Управління патрульної поліції в Миколаївській області, у відповідності до правил статті 48 КАС України, Ленінським районним судом м. Миколаєва було прийнято ухвалу від 04.11.2020 року, якою замінено первинного відповідача на належного, - Управління патрульної поліції в Миколаївській області ДПП.

Тобто, відповідною ухвалою судом першої інстанції було замінено первинного відповідача на належного, а саме структурний підрозділ ДПП, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду з приводу того, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

За вказаного, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції якими мотивовано оскаржуване судове рішення суперечать нормам процесуального права та прийнятій власне судом першої інстанції ухвалі від 04.11.2020 року про заміну первинного відповідача у порядку ст. 48 КАС України.

При цьому, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, не позбавлений повноважень щодо залучення співвідповідача у справі, у даному випадку - Департамент патрульної поліції, вважаючи наявними на те підстави, з урахуванням також того, що позивач звертаючись до суду не завжди може визначити хто має виступати у справі в якості належного відповідача.

Таким чином, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення з підстав того, що позов заявлено до неналежного відповідача, з урахуванням поданої заяви про уточнення належного відповідача та позовних вимог (вхід.№24469 від 26.10.2020р.) (а.с. 63-65).

Стосовно суті правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Надаючи правову оцінку спірним обставинам справи, судова колегія зазначає, що порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. №1306 (із змінами та доповненнями).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності регламентовано нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, ОСОБА_1 спірною постановою від 24.12.2019 року серії ДП18 № 683080 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за порушення п. 14.6 а) Правил дорожнього руху обгін заборонено на перехресті, а саме: 24.12.2019 року о 01 год. 25 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем TOYOTA CAMRY реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ «АГРО-НОВА», здійснив обгін на перехресті (а.с. 5).

Згідно ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч.2 ст. 122 КУпАП, порушення водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, ненадання переваги в русі маршрутним транспортним засобам, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування водієм під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до 14.6(а) Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 - обгін заборонено на перехресті.

Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121,статтями 121-1,121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125,126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128,129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395 справа про адміністративне правопорушення розглядається на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Отже, постанова у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 в справі №752/15787/16-а.

Згідно ч.1, 3 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, прокурорським наглядом, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч.2 ст.33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до приписів ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 96 КАС України визначено, що речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст.99 КАС України зазначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електроні документи (тестові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео, та звукозаписи тощо).

За приписами статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово посилався на те, що провадження у справах про адміністративне правопорушення, за гарантіями може прирівнюватися з кримінальним для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.39 рішення «Лучанінова проти України» від 09.09.2011 року (заява №16347/02), п.1 резолютивної частини рішення «Швидка проти України від 30.10.2014 року (заява №17888/12), обґрунтовуючи їх, зокрема, як характером законодавчого положення, яке порушувалося (КУпАП), так і профілактичною та каральною метою стягнень, передбачених цим положенням.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно до положень ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як встановлено ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Як свідчать матеріали даної адміністративної справи, на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП, відповідачем надано спірну постанову та рапорт патрульного поліцейського, яка складала спірну постанову.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 щодо того, що позивач не заперечує факту здійснення обгону, а відтак доведена правомірність прийняття спірної постанови, апеляційний суд наголошує, що апелянт у скарзі зазначив про не вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, при цьому не заперечував факту здійснення обгону у місці, в якому це не заборонено було здійснювати, оскільки на ділянці автодороги, де він здійснив обгін не було жодних забороняючих знаків.

Крім того, навіть за визнання особою факту вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

До того ж, рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, відповідачем не надано.

Висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою зокрема у постанові від 08.07.2020 року по справі № 177/525/17.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 3 ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Статтею 40 Закону України «Про національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Частиною 1 статті 40 вказаного Закону передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою, зокрема - забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

З наявної в матеріалах справи копії оскаржуваної постанови вбачається, що у графі «До постанови додаються» вказано РН4011; та відео з регістратору.

З вказаного запису у постанові про докази, які додаються до постанови не вбачається можливим встановити технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Окрім того, відповідачем до матеріалів справи не надано будь-якого доказу з відеофіксацією правопорушення в тому числі з регістратора, про що вказано у постанові.

Тобто, в порушення ч. 3 ст. 283 КУпАП, у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис правопорушення, не надано інших доказів вчинення правопорушення, а із вказаних відомостей неможливо встановити виконання вимог цієї норми.

До того ж, колегія суддів враховує надані апелянтом пояснення стосовно того, що він не був ознайомлений із жодним доказом, який би підтверджував факт вчинення ним адміністративного правопорушення.

Такі докази, як встановлено судовою колегією, в матеріалах справи також відсутні.

Разом з тим, апеляційний суд не може прийняти його в якості належного та допустимого доказу наданий ОСОБА_1 відеодоказ у підтвердження відсутності в його діях під час керуванням автомобілем TOYOTA CAMRY НОМЕР_1 , 24.12.2020 року о 01 год. 25 хв. у місці згідно спірної постанови, складу адміністративного правопорушення за п. 14.6 а), відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 КАС України, оскільки з відеофайлів, які містяться на диску не можливо встановити чи зафіксоване на наданому диску з відео файлами місце є одним і тим же місцем, про яке зазначено було у спірній постанові, у відсутності інших доказів а саме доказів фіксації у момент можливого вчинення адмінправопорушення.

Крім того, на відеозаписі відсутні особи, які притягали апелянта до адміністративної відповідальності, тобто сторона, яка не є зацікавленою у позиції ОСОБА_1 та могла ю підтвердити/спростувати дані, які зображені на наданому апелянтом диску з відео файлами.

Статтею 268 КУпАП визначає права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Зокрема, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

За встановлених апеляційним судом обставин справи, колегія суддів вважає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень в порушення зазначених вище вимог закону щодо обов`язку доказування правомірності своїх дій з приводу складання постанови по справі про адміністративне правопорушення не доведено факту наявності в діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог щодо її змісту, без доказової бази, яка б підтверджувала факт порушення ОСОБА_1 "Правил дорожнього руху".

Враховуючи викладене вище, відсутність доказів правомірності своїх дій з боку відповідача, встановлені судом обставини, не спростовані відповідачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про закриття провадження по справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, колегія суддів звертає увагу апелянта, що приписами ст. 247 КУпАП визначено обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Між тим, апеляційний суд зауважує, що такими повноваженнями наділена посадова особа органу, який розглядає справу про адміністративне правопорушення.

У даному ж випадку, справа стосовно вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення була розглянута посадовою особою органу патрульної поліції за результатами якої й винесено спірну постанову щодо притягнення апелянта до адміністративної відповідальності.

Предметом розгляду справи у суді наразі є оскарження постанови, прийнятої за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відтак, не підлягає застосуванню під час судового оскарження уже прийнятої за наслідками розгляду справи про адміністративного правопорушення правила п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Виключний перелік органів, уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення міститься в статті 213 КУпАП, до яких відносяться як суди, так і органи Національної поліції.

Проте, згідно вимог ст. 222 КУпАП, розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачених ч.2 ст. 122 КУпАП, відноситься до компетенції органів Національної поліції та не передбачає повноваження судів розглядати дані справи в розумінні глави 22 КупАП.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, органи Національної поліції виносять постанову (частина 1 статті 283 КупАП).

Відповідно до частини 1 статті 284 КупАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Таким чином, виключне право виносити одну із вищевказаних постанов по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 статті 122 КУпАП належить органам Національної поліції та належить до дискреційних повноважень останніх.

Тому, суд, розглядаючи спір у порядку адміністративного судочинства, у справах, про адміністративні правопорушення, перелік яких зазначений у статті 222 КУпАП, не вправі перебирати на себе повноваження органів Національної поліції з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу та виносити одну з постанов, визначених статтею 284 КУпАП замість вказаного суб`єкта владних повноважень, що виключатиме втручання суду у дискреційні повноваження останнього.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.02.2020 року по справі № 201/243/17 (2а/201/55/2017).

Згідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про задоволення частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 09.11.2020 року у справі № 760/450/20 скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції від 24.12.2019 року серії ДП18 №683080 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ч.2 ст. 122 КУпАП.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Повне судове рішення складено та підписано суддями 28 січня 2021року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.