Справа № 640/20243/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Київ № 640/20243/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., представника позивача Тищенко А.І., у відсутність представників відповідача та третьої особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне виробниче і торгово-комерційне підприємство "Анекс", про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

установив:

Акціонерне товариство "Укргазвидобування" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Шевченківський РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ), в якій просить:

- визнати дії Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) з винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 у виконавчому провадженні № 6572717, - неправомірними;

- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 у виконавчому провадженні № 6572717.

В обґрунтування заявлених вимог представник стверджувала про безпідставність стягнення виконавчого збору з позивача, оскільки наказ Господарського суду Харківської області від 01.06.2004 у справі № 47/113-04, на підставі якого відкрито виконавче провадження №6572717, виконано Акціонерним товариством "Укргазвидобування" добровільно і в повному обсязі. В свою чергу, державним виконавцем не вчинено дій щодо примусового виконання даного виконавчого документа. З урахуванням викладеного, представник позивача просила визнати протиправними дії державної виконавчої служби щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасувати таку постанову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2020 позовну заяву Акціонерного товариства "Укргазвидобування" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Представник відповідача в поясненнях зазначив, що Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV) та Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документа.

В засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не прибули, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Отже суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.05.2004 у справі № 47/113-04 стягнуто з Дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Приватного виробничого торгово-комерційного підприємства "Анекс" 24 265,87 грн боргу, 242,66 грн державного мита та 118 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

01.06.2004 на виконання рішення Господарського суду Харківської області від 19.05.2004 у справі № 7/113-04 видано наказ, який пред`явлено до виконання до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.

06.09.2004 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 01.06.2004 у справі №47/113-04. У постанові про відкриття виконавчого провадження встановлювався строк для добровільного виконання рішення до 13.09.2004. В подальшому, вказане виконавче зупинено постановою державного виконавця від 11.03.2008 на підставі статті 34 Закону №606-XIV. Пізніше виконавчому провадженню присвоєний номер 6572717.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.07.2020 у справі № 47/113-04 за заявою державного виконавця замінено Дочірню компанію "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" її правонаступником - Акціонерним товариством "Укргазвидобування".

Платіжними дорученням від 31.07.2020 №315206, №315207 та № 315208 Акціонерне товариство "Укргазвидобування" сплатило борг у сумі 24625,87 грн, 242,66 грн державного мита та 118 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за наказом Господарського суду Харківської області від 01.06.2004 у справі № 47/113-04 на рахунок Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ).

11.08.2020 державним виконавцем Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) поновлено вчинення виконавчих дій та винесено, зокрема, оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому проваджені № 6572717.

Не погоджуючись з діями державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому проваджені № 6572717 та правомірністю самої постанови, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон № 606-XIV (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).

Відповідно до статті 1 Закону № 606-ХІV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом приписів статті 25 Закону № 606-ХІV у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних із організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-ХІV за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно

боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Положеннями частин першої, третьої статті 27 Закону № 606-ХІV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Тобто, початок примусового виконання рішень, визначений Законом № 606-ХІV, пов`язаний з ненаданням боржником у строки, встановлені статтею 25 цього Закону, для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, з огляду на що державний виконавець після закінчення відповідних строків розпочинав примусове виконання рішення.

Окрім того, добровільне виконання боржником судового рішення у строк, встановлений статтею 25 Закону № 606-ХІV, визнавалося підставою для звільнення боржника від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма спрямовувалася на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження.

Разом з тим, невиконання боржником у встановлений строк виконавчого документу в добровільному порядку слугувало підставою для примусового виконання такого документу, внаслідок чого застосовувалися специфічні санкції майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження, як це передбачено і вимогами Закону № 1404-VIII.

Таким чином, правове регулювання питання стягнення виконавчого збору, що визначене нормами Закону № 606-ХІV (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) та Закону № 1404-VIII, є аналогічними, за винятком відсутності у Законі №1404-VIII положень щодо добровільного виконання рішення.

Тобто, положення щодо надання боржнику строку для добровільного виконання рішення, сплив якого обумовлював початок примусового виконання, у Законі № 1404-VIII, відсутні. Тож цією нормою не передбачено надання боржнику строку для добровільного виконання рішення та не пов`язано початок примусового виконання рішення із закінченням строку для його добровільного виконання, як це передбачалося нормами Закону № 606-ХІV.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі розпочато на підставі Закону № 606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак, оскаржуване рішення про стягнення виконавчого збору прийняте на підставі Закону № 1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем оскаржувану постанову винесено 11.08.2020, тобто вже в період дії Закону № 1404-VІІІ, а тому державний виконавець, приймаючи дану постанови, повинен вчиняти такі дії відповідно до вказаного Закону.

Так, положеннями статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Матеріалами справи підтверджується, що постановою відповідача від 11.08.2020 поновлено виконавче провадження № 6572717. Відтак, з 11.08.2020 пов`язується початок примусового виконання рішення Господарського суду Харківської області від 19.05.2004 у справі №47/113-04. Одночасно з прийняттям вказаної постанови державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" виконавчого збору у сумі 2462,65 грн, що становить 10% від суми, зазначеної в наказі Господарського суду Харківської області від 01.06.2004 у справі №47/113-0.

Позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав для стягнення з нього виконавчого збору, оскільки державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом Господарського суду Харківської області від 01.06.2004 у справі №47/113-0, оскільки борг сплачено Акціонерним товариством "Укргазвидобування" добровільно.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що кошти за наказом Господарського суду Харківської області від 01.06.2004 у справі №47/113-0 сплачені Акціонерним товариством "Укргазвидобування" 31.07.2020 на рахунки Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ), тобто в межах виконавчого провадження № 6572717.

Таким чином, суд зазначає, що сплата позивачем на користь Приватного виробничого торгово-комерційного підприємства "Анекс" суми боргу не є добровільним виконанням рішення суду, а свідчить про фактичне його виконання в рамках виконавчого провадження №6572717, оскільки вказану суму сплачено після відкриття вказаного виконавчого провадження та після закінчення строку, встановленого державним виконавцем, на його добровільне виконання.

Також суд вважає помилковими посилання представника позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11.03.2020 справі №2540/3203/18 щодо розрахунку виконавчого збору у розмірі 10% виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, оскільки статтю 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII викладено в новій редакції згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018.

Водночас, Великою Палатою Верховного Суду в справі №2540/3203/18 надавалася правова оцінка постанові державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 03.08.2018 та здійснювалося тлумачення статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, за частиною другої якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. При цьому, "Прикінцеві та перехідні положення" Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475 не містять особливостей введення в дію наведених змін, відповідно нова редакція статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII підлягає застосуванню з 28.08.2018 (наприклад, постанова Верховного Суду від 28.10.2020 справа №640/21075/19).

На противагу наведеній нормі, у справі, що розглядається, станом на час виникнення спірних відносин з вчинення дій державним виконавцем та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції Закону України від 03.07.2018 №2475-VIII) передбачалося стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від обставини сплати боржником боргу самостійно.

Отже, доводи позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, судом не беруться до уваги, оскільки відповідно до частини другої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Аналогічний розмір суми виконавчого збору встановлювався і Законом № 606-ХІV на момент відкриття виконавчого провадження.

Суд також відхиляє посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 24.10.2019 у справі № 580/1328/19, оскільки предметом оскарження у вказаній справі були постанови про стягнення виконавчого збору, винесені під час дії попередньої редакції частини другої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачала стягнення виконавчого збору у відсотках від фактично стягнутої суми.

Разом з тим, суд при вирішенні даної справи враховує правову позицію щодо застосування статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону України від 03.07.2018 №2475, викладену в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19, від 20.11.2019 у справі №480/1558/19, згідно з якою фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Водночас, нормами Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір не стягується лише у тому випадку, коли рішення суду боржником виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. В іншому випадку у державного виконавця виникає обов`язок стягнути з боржника виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Таким чином, невиконання рішення суду боржником у встановлений державним виконавцем строк за нормами Закону № 606-ХІV в добровільному порядку є підставою для примусового виконання такого рішення, що, в свою чергу, тягне за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення з боржника виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження.

При цьому ні Закон № 606-ХІV (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), ні Закон № 1404-VIII не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 18.01.2019 в справі № 826/19730/16, від 14.11.2019 у справі №808/2840/16, від 08.11.2019 у справі №640/19510/16-а.

Щодо посилання представника позивача, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови на частину третю статті 40 Закону № 1404-VIII, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відтак, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

У даному випадку, виконавче провадження відкрито до набрання чинності Законом №1404-VIII. Питання про розмір виконавчого збору вирішено державними виконавцем після поновлення виконавчого провадження, що не суперечить вимогам статті 40 цього Закону.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні, а відповідач не поніс витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-248, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне виробниче і торгово-комерційне підприємство "Анекс", про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 287, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (місцезнаходження юридичної особи: вулиця Кудрявська, будинок 26-28, місто Київ, 04053, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 30019775).

Відповідач - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (місцезнаходження юридичної особи: вулиця Саксаганського, будинок 110, місто Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 34967593).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне виробниче і торгово-комерційне підприємство "Анекс" (місцезнаходження юридичної особи: вулиця Писаржевського, будинок 22, квартира 2, місто Дніпро, 49000, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 19316208).

Повний текст рішення складено й проголошено в судовому засіданні 26.01.2021.

Суддя О.М. Чудак