Справа № 320/3803/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3803/20 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Чаку Є.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокапітал України" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), код платежу 14010100, форма «В4») на загальну суму 54 585,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), код платежу 14010100, форма «Р») на загальну суму 1 546 531 грн. 50 коп., з них збільшення за податковими зобов`язаннями 1 031 021,00 грн., за штрафними санкціями 515 510,50 грн.

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на прибуток приватних підприємств, код платежу 11021000, форма «Р») на загальну суму 2 831 637 грн. 50 коп., з них збільшено за податковими зобов`язаннями 2 265 310,00 грн., за штрафними санкціями 566 327,50 грн.

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на прибуток приватних підприємств, код платежу 11021000, форма «П») на загальну суму 34 469,00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що витрати позивача, понесені у зв`язку із придбанням товарів чи послуг, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг і зменшують оподатковуваний дохід платника, якщо вони понесені у процесі реальної господарської діяльності, яка документально підтверджується. При цьому наголосив, що відповідачем не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, його контрагентів, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОКАПІТАЛ УКРАЇНИ", згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є юридичною особою (, номер запису в ЄДРПОУ 1 001253 від 13 серпня 2010) та перебуває на обліку як платник податків (16 серпня 2010 року № 16147), зареєстрований платник податку на додану вартість (16 вересня 2010 року, індивідуальний податковий номер 00) (т. 1, а.с. 62-67).

Як вбачається із матеріалів справи, у період з 25 жовтня 2019 року до 14 листопада 2019 року на підставі наказу Головного управління ДПС у Київській області від 04 жовтня 2019 року № 350 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки» посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку ТОВ «АГРОКАПІТАЛ УКРАЇНИ» з питань дотримання, зокрема: податкового законодавства за період з 01 липня 2016 по 30 червня 2019 року, валютного - за період з 01 липня 2016 по 30 червня 2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 липня 2016 по 30 червня 2019 року.

За результатами перевірки відповідачем було складено Акт про результати документальної планової виїзної перевірки від 21 листопада 2019 року № 248/10-36-05-01/37183943, який отримано позивачем 26 листопада 2019 року засобами поштового зв`язку (т. 1, а.с. 68-175).

Позивачем 06 грудня 2019 року із урахуванням положень чинного податкового законодавства направлено відповідачеві заперечення до Акту (т. 1, а.с. 196-204).

Листом від 18 грудня 2019 року №12283/10/10/-36-05-01 відповідач повідомив позивача про результати розгляду заперечень (отримано 03 січня 2020 року), згідно якого висновки Акту залишено без змін (т. 2, а.с. 15-25).

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач подав скаргу до Державної податкової служби України отримано (т. 2 а.с. 27-54).

Поряд з викладеним суд встановив, що 31 березня 2020 року позивачем отримано Рішення про результати розгляду скарги від 16 березня 2020 року № 9337/6/99-00-08-05-01-06, згідно якого ДПС України залишає без змін ППР, а скаргу без задоволення (т.2, а.с. 56-68).

Так, з 25 жовтня 2019 року по 14 листопада 2019 року Головним управлінням ДПС у Київській області проводилася документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОКАПІТАЛ УКРАЇНИ» з метою дослідження питань дотримання позивачем вимог податкового законодавства.

Результати перевірки оформлено Актом від 21 листопада 2019 року №248/10-36-05-01/37183943, яким встановлено порушення позивачем (т.1 а.с. 68-176):

1) абзацу 8 ст.4 ст.8. ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XlV (із змінами та доповненнями), п.4, п.10, п.5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2000 року за №85/4306 (із змінами та доповненнями), п.29, п.32 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №559 від 31 листопада 2001 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2001 за №1045/6241 (із змінами та доповненнями), п.5 П(С)БО 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за №860/4153 (із змінами та доповненнями), п.5, п.6, п.7, п.8, п.9, п.27 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19 січня 2000 року за №27/4248 (зі змінами та доповненнями), п.7, п.8 П(С)БО 21 «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 2000 року за №515/4736 (із змінами та доповненнями), п.З, п.4 П(С)БО 31 «Фінансові витрати», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 №415 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.05.2006 за №610/12484 (із змінами та доповненнями), п.п.14.1.13, п.п. 14.1.81, гі.п.14.1.84, п. 14.1 ст.14, п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.134.1.1. п.134.1 ст.134, пп.140.5.10 п. 140.5 ст. 140 Податкового Кодексу України 02 грудня 2010 №2755-УІ (зі змінами і доповненнями), в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 2265310 грн., у тому числі за 2017 рік в сумі 206270 грн., за 2018 рік в сумі 2047610 гри., півріччя 2017 року в сумі 11430 грн.;

2) абзацу 8 ст.4 ст.8. ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову / звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІУ (із змінами та доповненнями), п.4, п.5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 року №20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2000 року за №85/4306 (із змінами та доповненнями), п.29, п.32 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №559 від 31 листопада 2001 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2001 за №1045/6241 (із змінами та доповненнями), п.5 П(С)БО 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за №860/4153 (із змінами та доповненнями), п.5, гі.6, п.7, п.8, п.9, п.27 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19 січня 2000 року за №27/4248 (зі змінами та доповненнями), п.7, п.8 П(С)БО 21 «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 2000 року за №515/4736 (із змінами та доповненнями), п.З, п.4 Г1(С)БО 31 «Фінансові витрати», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 №415 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.05.2006 за №610/12484 (із змінами та доповненнями), п.п.14.1.13, п.п.14.1.81, п.п.14.1.84, п. 14.1 ст.14, п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.134.1.1. п. 134.1 ст.134, пп.140.5.10 п. 140.5 ст. 140 Податкового Кодексу України 02 грудня 2010 №2755-УІ (зі змінами і доповненнями), в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування у сумі 34469 грн., у тому числі за півріччя 2019 року,

3) п. 198.1, п. 198.3, гі. 198.5 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010р. №2755-VI, із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді загальну суму 1031021 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 316331 грн. та за 2018 рік на суму в 714690 грн,

4) п. 198.1, п. 198.3, п. 198.5 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010р. №2755-УІ, із змінами та доповненнями, в результаті чого завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту в періоді, що перевірявся, на загальну суму 54585 грн., у тому числі за червень 2019 року в сумі 54585 грн.

Підставою для таких тверджень стали висновки податкового органу про не підтвердження реальності господарських взаємовідносин позивача з його контрагентами.

Зокрема, в Акті перевірки та письмовому відзиві відповідача зазначено, що виходячи з інформації, що міститься у наданих для перевірки первинних документах, та даних інформаційних баз податкової інформації, контролюючим органом встановлено, що взаємовідносини позивача з контрагентами зводилися лише до оформлення первинних документів з релізації/купівлі товарів задля неправомірного формування податкового кредиту з податку на додану вартість для ТОВ "АГРОКАПІТАЛ УКРАЇНИ" та здійснення формування незаконного податкового кредиту контрагентам, без фактичного здійснення господарських операцій та без наявності економічної доцільності у таких господарських операціях. Контрагенти позивача: ТОВ "Макон Трейд" (), ТОВ "Верон і К" (), ТОВ "ІМПЕР ГРУП" (), ТОВ "Хорсен" (), ТОВ "Колос Дніпра" (), ТОВ "ГОЕРО" (), ТОВ "ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА" (2), ТОВ "Сінта-Євро-Груп" ().

Як вбачається з акта перевірки, перевіряючими встановлено заниження задекларованих суб`єктом господарювання наступних показників:

1) "Дохід від будь-якої діяльності" (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку" на загальну суму 11921396,00 грн за період з 01 липня 2016 по 30 червня 2019 року;

2) «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток)", визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності» показників за період з 01 липня 2016 по 30 червня 2019 року на загальну суму 12619625 грн.

На підставі висновків акта перевірки від 21 листопада 2019 року № 248/10-36-05-01/37183943, контролюючим органом прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), яким встановлено завищення платником на загальну суму 54 585,00 грн. від`ємного значення податку на додану вартість за червень 2019 року (т.2 а.с. 71-72);

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), яким збільшено суму грошового зобов`язання за податком на додану вартість на загальну суму 1 546 531 грн. 50 коп., з них збільшення за податковими зобов`язаннями 1 031 021,00 грн., за штрафними санкціями 515 510,50 грн. (т. 2 а.с. 73-74);

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на прибуток приватних підприємств) яким збільшено суму грошового зобов`язання за податком на прибуток підприємств на загальну суму 2 831 637 грн. 50 коп., з них збільшено за податковими зобов`язаннями 2 265 310,00 грн., за штрафними санкціями 566 327,50 грн. (т. 2, а.с. 70-72);

- податкове повідомлення-рішення від 21 грудня 2019 року № (за платежем податок на прибуток приватних підприємств, код платежу 11021000, форма «П») на загальну суму 34 469,00 грн. (т.2, а.с. 69).

На підставі встановлених вище обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми податку на додану вартість по відносинам із контрагентами за перевірений період, тому, висновки акта перевірки про заниження податку на додану вартість та завищення від`ємного значення об`єкта оподаткуваня , що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду є помилковими, а збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість протиправним.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно положень п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

За змістом пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Між тим, як передбачено у пункті 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

При цьому, пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Аналіз положень податкового законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: - фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; - документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; - придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; - наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; - наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); - наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України та підписана уповноваженою особою.

Крім того, у відповідності до статті 134 Податкового кодексу України, в редакції, що діяла в період, за який проводилась перевірка, об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Між тим, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Право на формування податкових вигод виникає у покупця за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета.

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

У взаємозв`язку із зазначеною правовою позицією слід послатися й на інші окремі положення, які регулюють спірні правовідносини.

За змістом пунктів 138.4, 138.8 статті 138 ПК собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, та включає як прямі матеріальні витрати, так і вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподілених постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Із наведеного нормативного регулювання випливає, що витрати позивача, понесені у зв`язку із придбанням товарів чи послуг, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг і зменшують оподатковуваний дохід платника, якщо вони понесені у процесі реальної господарської діяльності, яка документально підтверджується.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у справах, з подібним предметом спору, зокрема у постанові від 15 серпня 2018 року по справі №803/699/13-а, постанові від 14 серпня 2018 року по справі №818/1104/17, постанові від 21 серпня 2018 року по справі №804/18786/14.

Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 статті 9 Закону № 996-ХІV передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.

Відповідно до пунктів 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (далі - Положення) первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув`язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Пунктом 2.4 Положення визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 р. № 742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 802/2618/14-а Верховний Суд зазначив, що подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.

Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись ти чи інші господарські операцій. Однак критерієм формування податкового кредиту з ПДВ є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про реальність господарської операції.

При цьому, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та встановлені у ході судового розгляду обставини з приводу господарських відносин позивача із контрагентами, судова колегія зазначає наступне.

Так, 18 травня 2018 року між позивачем та ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» укладено Договір поставки № 180518/537, за яким Позивач зобов`язується поставити, а ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» прийняти та оплатити Товар, ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в додатках до Договору. У ході виконання Договору ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» придбавався у Позивача комбікорм. Для узгодження асортименту, ціни, кількості та умов доставки Сторонами було підписано Додатки 1-7 (т. 2, а.с. 226-235).

Умови поставки згідно Інкотермс 2010: FCA, Черкаська область, Катеринопільський район, с. Срки. Згідно Інкотермс 2010 термін FCA означає франко-перевізник (продавець передає товар визначеному покупцем перевізнику у названому місці).

Для продажу ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» було використано комбікорм, який купувався у ТОВ «Катеринопільський елеватор» (згідно Договору № 10493/к від 27 вересня 2017 року) (т. 2, а.с 236-243).

При цьому, зважаючи на те, що позивач здійснює оптову торгівлю комбікормом у формі транзитного товарообігу (без складування), а також відповідно до п.4.3. Договору та п. 6 Додатку № 1 (умови поставки: FCA, смт. Срки, Катеринопільський район, Черкаської області) відвантаження комбікорму для ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» здійснено визначеному покупцем перевізнику на складі ТОВ «Катеринопільський елеватор».

Вказані обставини підтверджуються наданими до суду доказами: договорами, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, оплатою комбікорму постачальнику і від покупця, реєстрами/картками бухгалтерського обліку, даними Єдиного реєстру податкових накладних в частині реєстрації податкових накладних від постачальника і від позивача (т. 2, а.с. 189-225 а.с. 244-250; т. 3, а.с. 1-21).

На момент укладення Договору із позивачем як і на час подання позовної заяви ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» є зареєстрованою в установленому законом порядку юридичною особою. Так, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02 червня 2017 року було внесено запис за номером 1 081487 про реєстрацію юридичної особи.

Згідно даних Реєстру платників ПДВ ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» є зареєстрованим платником податку на додану вартість (ІПН 77) з 01 липня 2017 року. На квітень 2020 року реєстрація ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» платником податку на додану вартість не анульована.

Тобто на час укладення Договору і до сьогодні, ТОВ «МАКОН ТРЕЙД» є юридичною особою, наділеною цивільною та податковою правосуб`єктністю. Згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 05 серпня 2019 року ТОВ "Макон Трейд" змінив адресу місцезнаходження та основний вид діяльності. Отже, розбіжність між адресою діяльності покупця, та основним видом діяльності також не може свідчити про безтоварність господарських операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки вказана подія відбулась після виникнення взаємовідносин між вказаними особами.

Таким чином, позивачем не порушено пп. 134.1.1 п.134.1 ст. 134, п. 135.1 ст.135 ПК України та відсутні підстави для висновку про заниження доходів і відповідно впливу на рядок 02 Декларацій «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток», визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, відтак і заниження за 2018 рік на суму 1258292 грн.

Крім того, 21 лютого 2018 року між позивачем та ТОВ «ВЕРОН І К» укладено Договір поставки № 21/02-3 (далі - Договір), за яким ТОВ «ВЕРОН І К» зобов`язується прийняти та оплатити Товар, який поставить Позивач. Ціна, найменування, асортимент, кількість та якість товару затверджується сторонами в додатках до Договору (т. 3, а.с. 137-180 ).

Позивач продав ТОВ «ВЕРОН І К» комбікорм виробництва ТОВ «Катеринопільський елеватор» (згідно Договору № 10493/к від 27 вересня 2017).

Відвантаження відповідно до умов додатків до Договору № 21/02-3 та Договору №10493/к від 27 вересня 2017 ТОВ «Катеринопільський елеватор» проведено у визначеному місці, залученому ТОВ «ВЕРОН І К» перевізнику на умовах: FCA, смт. Єрки, Катеринопільський район, Черкаської області.

На підтвердження реальності взаємовідносин по вказаним господарським операціям позивачем надано наступні докази: договір та додатки до нього, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, відомості про відсутність заборгованості перед постачальником і покупця перед позивачем, реєстри /картки бухгалтерського обліку, дані Єдиного реєстру податкових накладних - в частині реєстрації податкових накладних від постачальника і від позивача (т. 3, а.с. 24-136, 181-250; т. 4, а.с. 1-10).

На період господарських правовідносин між позивачем і ТОВ "Верон і К" контрагент позивача є зареєстрованою юридичною особою в установленому порядку (дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи: 19 липня 2016 року, номер запису 1 024594). Наразі заданими Єдиного реєстру ТОВ «Верон і К» не перебуває в процесі припинення. Згідно інформації Реєстру платників податку на додану вартість TOB «ВЕРОН І К» зареєстровано з 01 вересня 2016. При цьому, анулювання реєстрації платника ПДВ за самостійним рішенням контролюючого органу на відбулося 04 лютого 2020 року.

Аналіз наданих до перевірки документів в їх логічній сукупності свідчить про те, що між позивачем і ТОВ «Верон і К» мали місце фінансово-господарські відносини, відбувся рух активів, господарські операції не були збитковими. Відтак у позивача не виникає обов`язку відобразити у фінансовій звітності актив, як інші доходи відповідного звітного періоду та при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств суми отримані від ТОВ «ВЕРОН І К».

Таким чином, позивачем не порушено пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст.135 ПК України та відсутні підстави для висновку про заниження доходів і відповідно впливу на рядок 02 Декларацій «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток», визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, відтак і заниження за 2018 рік на суму 4149467,00 грн, немає.

Поряд з викладеним судова колегія зауважує, що 20 серпня 2018 року між позивачем та ТОВ «ІМПЕР ГРУП» укладено Договір поставки № 200818-1, за яким ТОВ «ІМПЕР ГРУП» зобов`язується передати у власність позивача зернові культури та продукти їх переробки, а позивач зобов`язується прийняти Товар і оплатити. Під час дії договору у період серпень-вересень 2018 року Сторони підписали Специфікації №№1-8 на товари в асортименті (т. 5, а.с. 23-33).

Придбані у ТОВ «ІМПЕР ГРУП» товари були у подальшому продані: ТОВ «Українсько-словенське спільне підприємство «Київський обласний хлібопекарський комплекс», TOB «Е і М Красива земля», TOB «ВАК «ОЛІМП», ТОВ «Науково-виробниче підприємство «УКРЗООВЕТПРОМПОСТАЧ», ТОВ «Борошномельна компанія «ТЕВІ», ТОВ «Екогенетикс».

Для перевезення залучені компанії-перевізники: ТОВ «Транс Компані» та ТОВ «Фортуна Інтер Трейд»(т. 5, а.с. 21-22).

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами: договорами поставки із названими контрагентами, додатками до них, специфікаціями, даними бухгалтерського обліку, товаро-транспортними накладними, договорами про надання транспортно-експедиційних послуг, видатковими накладними, податковими накладними, належним чином зареєстрованими в ЄРПН та платіжними дорученнями (т. 5, 1-22, а.с. 34-188).

Враховуючи той факт, що первинними документами підтверджується, що поставка товару була здійснена, і позивачем свої зобов`язання за договором виконано, активи не є безоплатно отриманими, а відтак, податковий кредит завищено не було.

Отже, відсутні підстави для висновку про заниження показників у рядку 2120 Звіту про фінансові результати «Інші операційні доходи» за 2018 рік на суму 4615650,00 грн.

Крім того, позивач не порушував вимоги п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України, і не завищував податковий кредит з податку на додану вартість, відображений у рядку 10.1 Декларацій «Придбання з податку на додану вартість на митній території України товарів (послуг)» на суму 769275,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2017 року між позивачем та ТОВ «ХОРСЕН» укладено Договір поставки №488 про поставку зернових та олійних культур окремими партіями. Згідно умов вказаного договору, ціни на товар обумовлюються у додатках і видаткових накладних, право власності на товар переходить в момент підписання відповідальною особою Покупця видаткової та/або товарно-транспортної накладної, що є підтвердженням належного виконання Постачальником умов Договору. На виконання Договору сторонами підписано Додаток № 1. (т. 4, а.с. 101-105).

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію договору, додатків до нього, податкові накладні, відомості бухгалтерського обліку, видаткові та товаро-транспортні накладні (т. 4 а.с. 87-100, 107-118)

Придбаний товар реалізовано позивачем на користь ТОВ «Борошномельна компанія «ТЕВІ», за господарською операцією (т. 4, а.с. 106, 116-118).

Станом на грудень 2017 року ТОВ «Хорсен» було зареєстровано юридичною особою 03 січня 2017 року № 1 014501 (т.1 а.с. ). ТОВ «Хорсен» згідно даних Реєстру платників ПДВ зареєстровано платником податку на додану вартість з 01 березня 2017 року, яке було анульовано контролюючим органом 29 березня 2019 року (т. 1, а.с. 218-224 ).

Крім іншого, згідно Договору поставки №010417/407 від 01.04.2017 ТОВ «КОЛОС ДНІПРА» зобов`язується поставити, а позивач прийняти та оплатити Товар, ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в додатках до Договору. На виконання Договору було підписано Додаток №1 від 01.04.2017 (т. 4, а.с. 161-164).

Придбаний товар реалізовано на користь ТОВ «ОСИЧКИ» і ТОВ «Золотоніський бекон». Для транспортування залучено ФОП ОСОБА_1 , ТОВ «Фортуна Інтер Трейд».

Вказані обставини підтверджуються договорами поставки специфікаціями до вказаних договорів, податковими накладними товарно-транспортними накладними, даними бухгалтерського обліку, платіжними дорученнями про сплату за договорами поставки та ін. (т. 4, а.с. 153-163, 167-200).

Як було встановлено судом першої інстанції, 20 листопада 2017 року між позивачем та ТОВ «ГОЕРО» укладено Договір поставки № 2111/П, за яким ТОВ «ГОЕРО» зобов`язалося поставити і передати у власність позивача зернові та олійні культури і продукти їх переробки на умовах та в порядку, визначених Договором. Поставка здійснюється окремими партіями. Моментом здійснення поставки є отримання Товарів Покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна). На виконання Договору було підписано Додаток №1 (т. 4, а.с. 73-77).

Придбаний у ТОВ «ГОЕРО» товар було поставлено на користь ТОВ «Борошномельна компанія «ТЕВІ» (т. 4 а.с. 78).

Вказані обставини підтверджуються договорами поставки специфікаціями до вказаних договорів, податковими накладними товарно-транспортними накладними, даними бухгалтерського обліку, платіжними дорученнями про сплату за договорами поставки та ін. (т. 4, а.с. 79-86).

ТОВ «ГОЕРО» є зареєстрованою в установленому законом порядку юридичною особою, яка не перебуває у стані припинення. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про реєстрацію контрагента від 11 жовтня 2017, номер запису 1 015517 ( т. 1, а.с. 206-211).

Згідно даних Реєстру платників ПДВ ТОВ «ГОЕРО» на час проведення господарської операції з позивачем було зареєстрованим платником податку на додану вартість з індивідуальним податковим номером 34, відповідно було наділене необхідною податковою правосуб`єктністю.

Також, 13 лютого 2017 року між позивачем та ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА» укладено Договір поставки № 130217/382 про поставку Товару, ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в додатках до Договору. Під час дії договору у період лютий-березень 2017 року Сторони підписали Додатки 1-4 (т.2, а.с. 111-118).

Товар придбаний у ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНИК ЮА» було реалізовано позивачем на користь TOB «ІНВЕСТ АГРО ТРЕЙД», ТОВ «АМО-К», ТОВ «Кролікофф», ТОВ «АГРОЛАЙН- Україна» (т. 2 , а.с. 125-132 ).

Для перевезення товару було залучено ТОВ «ФОРТУНА ІНТЕР ТРЕЙД», ТОВ «НІННЕЛЬ ТРАНС» (заборгованість за надані послуги відсутня) (т. 2, а.с. 120-124).

Вказані обставини також підтверджують наявними у матеріалах справи договорами поставки, податковими накладними товарно-транспортними накладними, даними бухгалтерського обліку, платіжними дорученнями про сплату за договорами поставки та ін. (т. 2, а.с. 77-110, 133-188).

На період господарських відносин контрагент був зареєстрованою в установленому порядку юридичною особою (номер запису про реєстрацію 1 032286 від 01 вересня 2016) та на час подання позовної заяви згідно даних Державного реєстру не перебуває в процесі припинення), був наділений необхідною податковою правосуб`єктністю, зокрема, зареєстрований в реєстрі платників податку на додану вартість з 01 жовтня 2016.(індивідуальний податковий номер 84) (т. 2, а.с. 5-10).

Крім того, згідно Договору поставки №54/17 ТОВ «СІНТА-ЄВРО-ГРУП» зобов`язалося поставити, а позивач прийняти та оплатити Товар (зернові та олійні культури та продукти їх переробки) у кількості, зазначеній в Специфікаціях. На кожну партію оформлюється окрема Специфікація, у якій зазначаються узгоджені сторонами строки поставки і вартість товару. Договором передбачена передоплата за партію товару (т. 4, а.с. 29-32).

Відповідно до п.5.3 Договору право власності на товар переходить до Покупця з дати підписання видаткової накладної.

Товар, придбаний у контрагента, реалізовано на користь ТОВ «ПОЛІССЯАГРОКОРМ», ТОВ «АГРОЛАЙН-Україна» (т. 4, а.с. 36-42).

Для перевезення залучено перевізників ТОВ «ТИТАН АЛЬЯНС», ФОП ОСОБА_2 (т. 4, а.с. 25-28, 33-35).

Вказані обставини також підтверджуються наявними у матеріалах справи договорами поставки, податковими накладними, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, даними бухгалтерського обліку, платіжними дорученнями про сплату за договорами поставки та ін. (т.4, а.с. 12-24, 42-72).

На період господарських відносин ТОВ «СІНТА-ЄВРО-ГРУП» було зареєстрованою в установленому порядку юридичною особою (дані щодо реєстрації юридичної особи: 01 листопада 2016 року, номер запису: 1 014194, не перебуває в стані припинення), мав статус платника на прибуток та податку на додану вартість (з 01 грудня 2016 року, індивідуальний податковий номер 31) (т. 1, а.с. 248-250).

Суд також звертає увагу, що позивачем надано платіжні доручення на підтвердження реальності здійснення вищевказаних господарських операцій (т. 6, а.с. 15-104).

Дослідивши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що останні не містять дефектів форми та змісту, та в повній мірі відображають господарські операції. Поряд з цим, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, акт перевірки не містить аналізу дотримання податкової дисципліни позивачем та його контрагентами в розрізі господарських операцій, які і наведені в цьому акті. Відсутні докази на підтвердження припущень контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Як убачається зі змісту акта перевірки, визначальною обставиною, на яку посилався відповідач в обґрунтування висновків про безтоварність господарських операцій позивача із вищевказаними контрагентами було те, що у податкового органу наявна інформація, що відносно контрагентів позивача відкрито кримінальні провадження по ухиленню від сплати податків та відповідно висновки про недобросовісність ведення господарської діяльності контрагентами позивача.

Посилання апелянта на відкриті кримінальні провадження, судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо згаданих кримінальних проваджень, ГУ ДФС у м. Києві надано не було.

Суд наголошує, що платник податків (покупець товарів) не має обов`язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, ведення його господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені підприємством (продавцем) або його посадовими особами порушення.

У даному випадку, контролюючим органом не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують фіктивність реєстрації контрагентів позивача, доказів узгодженості дій позивача та його контрагентів, спрямованих виключно на штучне створення умов для виникнення податкової вигоди.

При вирішенні справи, суд також враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року № 826/7047/13-а, від 06 червня 2018 року №826/2000 року3/14, відповідно до яких, сам факт порушення кримінальної справи не вказує на наявність обставин, які не потребують доказуванню, разом з тим, зазначені обставини підлягають врахуванню, з огляду на те, що в податкових накладних, прийнятих до обліку з цими контрагентами, зазначені прізвища саме цих осіб.

Крім іншого, Верховний Суд в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.

Колегія суддів зауважує, що, як було зазначено раніше, залучення матеріальних та трудових ресурсів для постачання товару для позивача могло відбуватись без оформлення трудових відносин з працівниками та без укладання відповідних цивільно-правових договорів щодо залучення матеріальних ресурсів. У такому разі може йти мова про порушення контрагентами позивача вимог законодавства при оформленні відносин з отримання певних ресурсів.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 813/4931/13-а, від 06 лютого 2018 року у справі № 802/4940/14 викладену правову позицію згідно якої податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.

Суд також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2007 у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Тобто, у разі підтвердження товарності здійснених поставок та реальності надання послуг, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 811/217/17 вказав, що податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 березня 2019 року у справі № 810/302/15.

За таких обставин, можливі порушення контрагентом позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для нього, а не для позивача.

Посилання відповідача на інформацію ІС "Податковий блок" та ЄРПН не можна вважати достатньою для висновку про нереальність здійснення вказаними контрагентами господарських операцій з придбання та наступного продажу позивачу зернових та технічних культур згідно укладених вище договорів.

Зокрема, ІС "Податковий блок" не враховує інформацію про те, що вказані контрагенти не обов`язково є виробниками сільськогосподарської продукції, а можуть бути посередниками, можуть здійснювати діяльність з постачання придбаної продукції іншим особам за допомогою орендованих, а не власних транспортних засобів, а також користуючись послугами працівників за цивільно-правовими договорами, а не такими, що перебувають у трудових відносинах з ним, враховуючи сезонний характер господарської діяльності з реалізації зернових та технічних культу року Висновок відповідача щодо достатності чи недостатності у підприємства засобів для здійснення тієї чи іншої господарської діяльності є оціночним судженням, що не підтверджене належними доказами.

Відповідач в акті перевірки посилається на результати опрацювання зібраної податкової інформації, проте, збирання такої інформації є етапом контрольно-перевірочної роботи та не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються контролюючим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.

Записи у інформаційних базах контролюючого органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться, відповідно, сама по собі така інформація не є належним доказом по справі.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № К/9901/27855/18, від 19 червня 2018 року у справі № К/9901/3749/18, від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Київського окружного адміністративного суду міста на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:

« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З огляду на викладене, судова колегія суддів наголошує, що можливе порушення контрагентом позивача податкової дисципліни не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на момент виписування податкових накладних позивачу його контрагенти були зареєстровані у встановленому законом порядку як суб`єкти підприємницької діяльності, а також платниками податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у відповідача не було.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.В. Чаку

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено "25" січня 2021 року.