Справа № 160/11673/20
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в якій позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що контролюючий орган при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень порушив строки винесення та направлення податкових повідомлень-рішень, невірно визначив ставку податку, а тому вказані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню. Крім того, позивач зазначив, що в його власності відсутня така кількість нерухомості відносно якої винесено податкові повідомлення-рішення.
Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у позивача наявна нерухомість відносно якої винесено податкові повідомлення-рішення. Також зазначив, що податкові повідомлення-рішення винесені у відповідності до вимог податкового законодавства, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Щодо направлення податкових повідомлень-рішень, позивачем зазначено, що жодної кореспонденції від податкових органів не отримано.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу.
Згідно п.42.4. ст.42 Податкового Кодексу України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Так, оскаржувані податкові повідомлення-рішення направлено 26.02.2018 року засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
Зазначені податкові повідомлення-рішення повернуто до контролюючого органу 07.05.2018 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Відповідно до п.45.1 ст,45 ПК України зазначено, що платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси.
Відповідно до п.70.1 ст.70 ПК України зазначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).
Відповідно до п.п.70.15.1 п.70.15 ст.70 ПК України зазначено, що відомості з Державного реєстру використовуються контролюючими органами виключно для здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства України.
Так, постановою Кабінетом Міністрів України від 31 травня 2012р. №476 затверджено Порядок подання органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до положень п. 3 Порядку, Мін`юст, територіальні органи і підрозділи ДМС подають до 15 квітня 2013 р., а у подальшому - щокварталу протягом 15 днів після закінчення податкового (звітного) кварталу контролюючим органам відомості станом на перше число відповідного кварталу.
Відповідно до п.5 Порядку, територіальні органи і підрозділи ДМС подають відповідним контролюючим органам інформацію про Фізичних осіб, місце проживання яких зареєстровано (знято з реєстрації) у відповідному населеному пункті із зазначенням прізвища, імені, по батькові, дати і місця народження, місця проживання (країна, регіон, район, населений пункт, вулиця, номер будинку (корпусу) і квартири (до і після реєстрації), серії та номера паспорта, свідоцтва про народження або іншого документа, що посвідчує особу, найменування органу, який видав документ, і дати видачі після запровадження електронного обліку реєстрації місця проживання фізичних осіб.
До запровадження електронного обліку реєстрації місця проживання фізичних осіб територіальні органи і підрозділи ДМС подають інформацію контролюючим органам за їх письмовим запитом.
Податковим органом направлено запит до адресно- довідкового підрозділу ГУ ДМС стосовно актуальної податкової адреси ОСОБА_1
Адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС повідомлено, що ОСОБА_1 станом на 08.02.2018 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 (вх.1474/1 від 08.02.2018р).
З огляду на викладене, станом на момент формування та направлення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень (15.02.2018), у податкового органу була наявна актуальна податкова адреса позивача: АДРЕСА_1 .
Позивачем, на підтвердження власної позиції додано до позовної заяви копію Довідки про реєстрацію місця проживання, згідно якої, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 06.12.2018 року.
Також, позивачем зазначено, що відповідачем порушено строки винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки відповідно до вимог пп.266.7.2, п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України такі рішення повинні бути направлені до 1 липня 2017 року.
Суд зазначає, що відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Відповідно до підпункту 266.10.2 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Положення пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України передбачають, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше,- за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Таким чином, відповідач приймаючи спірні податкові повідомлення - рішення у лютому 2018 року за період в даному випадку 2016 рік, діяв у повній відповідності до вимог вищенаведених норм податкового законодавства.
Разом з тим, порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність та не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.
Аналогічного за змістом висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 19.09.2011 (справа №21-130а11) та Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 (справа №820/1975/17).
Крім того, в пункті 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII) зазначено:.
Установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.
Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі №808/144/18.
Стосовно визначеної ставки податку, то суд зазначає, що згідно пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України (в редакції від 01.01.2016 року, на момент виникнення податкового зобов`язання), ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлювались за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищував три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1, квадратний метр бази оподаткування.
Разом з цим, Дніпропетровською міською радою, як органом місцевої влади, вповноваженим на винесення рішень, якими встановлюються відповідні ставки місцевих податків, встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки станом на 2016 рік згідно з рішенням від 13.07.2016 року №7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 «Про місцеві податки і збори на території міста».
Згідно пп.2 п. 1 Додатку 1 до рішення від 13.07.2016 року №7/11, ставка податку для житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичних осіб становить 2% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.
Згідно пп.3.5 п. 1 Додатку 1 до рішення від 13.07.2016 року №7/11, ставка податку для нежитлової нерухомості, що перебуває у власності фізичних осіб становить 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.
Таким чином, з урахуванням граничного розміру ставки податку 3% від розміру мінімальної заробітної плати, передбаченого нормами Податкового кодексу України в редакції від 01.01.2016 року, Дніпропетровська міська рада, в межах наданих повноважень, встановила, що ставка податку для об`єктів житлової нерухомості в межах м. Дніпропетровськ, становить 2% % від розміру мінімальної заробітної плати.
Як зазначив відповідач у своєму відзиві, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано наступні об`єкти житлової нерухомості:
квартира загальною площею 325,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_9 ;
квартира загальною площею 176,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;
квартира загальною площею 229,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 ;
квартира загальною площею 669,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 ; ,
квартира загальною площею 659,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;
та об`єкти нежитлової нерухомості:
паркувальне місце поз. 124, загальною площею 19,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6 ;
паркувальне місце поз. 141 загальною площею 20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_7 ;
паркувальне місце поз. 140 загальною площею 20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_8 .
На підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, контролюючим органом винесено позивачу податкові повідомлення-рішення за житлову нерухомість:
та за нежитлову нерухомість:
Також, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що при оформленні розрахунку до податкових повідомлень-рішень стала технічна помилка:
розрахунок за квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (технічна помилка) вважати розрахунком за квартиру загальною площею 659,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_10 ;
розрахунок за квартиру за адресою: АДРЕСА_11 (технічна помилка) вважати розрахунком за квартиру загальною площею 669,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 .
Так, судом досліджено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та встановлено, що позивач має у власності:
квартира загальною площею 325,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_9;
квартира загальною площею 127,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_12;
квартира загальною площею 176,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .
У відповідних розділах щодо вказаних квартир зазначено - номер об`єкта в РПВН 16835213.
Суд зазначає, що номер об`єкта в РПВН 16835213 відповідає квартирі загальною площею 659,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно п.20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва.
У разі коли відкриття розділу у Державному реєстрі прав здійснюється у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав щодо об`єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, до відповідних розділів, відкритих на кожний з новостворених об`єктів нерухомого майна.
Суд зазначає, що право власності за позивачем на квартиру загальною площею 325,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_9, квартиру загальною площею 127,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_12, квартиру загальною площею 176,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 20.03.2015 року.
Також, суд зазначає, що станом на 2016 рік вказані квартири перебували у власності позивача.
Таким чином, суд робить висновок, що квартира загальною площею 659,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 припинила своє існування шляхом поділу на квартиру загальною площею 325,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_9, квартиру загальною площею 127,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_12 , квартиру загальною площею 176,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .
Щодо іншого майна позивача, то судом встановлено, що станом на 2016 рік позивач був власником майна:
квартира загальною площею 325,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_9;
квартира загальною площею 176,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3;
квартира загальною площею 229,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4;
квартира загальною площею 669,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 ;
та об`єкти нежитлової нерухомості:
паркувальне місце поз. 124, загальною площею 19,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6;
паркувальне місце поз. 141 загальною площею 20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_7;
паркувальне місце поз. 140 загальною площею 20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_8.
Згідно з ч. 1 ст.9 ч. 1 ст.72, ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.
Таким чином, із системного аналізу вищевикладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до статті 139 КАС України підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 432,13 грн.
Керуючись ст.ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 432,13 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова