Справа № 420/5904/20
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5904/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2010р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до в/ч НОМЕР_1 , в якій просив:

- визнати бездіяльність військової частина НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги з включенням до її обчислення щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного забезпечення протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з включенням до її обчислення щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення з врахуванням суми вже виплаченої одноразової грошової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2018р. №15 був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у запас. При виключенні зі списків особового складу частини позивачу нараховано, та виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди. На звернення позивача відповідач письмово (лист від 19.05.2020р. за вих. №350/303/2/701) відмовив у задоволенні вимоги щодо нарахування та виплати вказаної щомісячної додаткової грошової винагороди. Позивач вважає такі дії протиправними та незаконними, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020р. позовну заяву задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у листі військової частини НОМЕР_1 від 19 травня 2020р. №350/303/2/701 у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не включено позивачу додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою КМУ за №889 від 22.09.2010р., до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з підстав вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України за №260 від 11.06.2008р., оскільки при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні нормативно-правові акти, які звужують поняття грошового забезпечення, та суперечать вимогам закону.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України на посаді начальника радіолокаційного вузла військової частини НОМЕР_2 .

У січні 2018р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №15 від 23.01.2018р. (а.с.3), майора ОСОБА_1 звільнено зі служби у Збройних Силах України у запас за п."а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.6 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог пп. «ї» п.1 ч.8 цієї ж статті та цього ж закону; виключено з 23 січня 2018р. зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення; вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна 24 роки, 6 місяців, 24 дні; наказано виплатити премію в розмірі 450 % посадового окладу, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з 1 по 23 січня 2018р.; щорічна основна відпустка за 2018р. не надавалась. Грошову допомогу на оздоровлення за 2018р. не отримав; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018р. не отримав;- наказано виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню за 24 календарних роки служби; припинено доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю; житлом за рахунок МО України не забезпечений.

У квітні 2020р. позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідь на яку військовою частиною НОМЕР_1 на адресу позивача направлено лист від 19 травня 2020р. за вих. №350/303/2/70 (а.с.4), в якому з посиланням на приписи ст.ст.1, 2, 3 ЗУ «Про оборону України», п.2.7 та п.4.4 наказу Міністерства оборони України від 15.12.2016р. №690 «Про організацію формування і виконання бюджетних програм (підпрограм) в системі Міністерства оборони України» зазначено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2018р. №15 всі види виплат, які вказані в наказі, були здійснені в повному обсязі. Позивачу було повідомлено, що суми щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення не входять до суми розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому немає законних підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Перевіряючи правомірність дій військової частини щодо нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, судова колегія виходить з наступного.

Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, п.1 ч.3 ст.2 та ч.1 ст.7 КАС України, суд при вирішенні справи має керуватися принципом законності, відповідно до якого має перевіряти чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» за №2232-XII від 25.03.1992р. (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України: «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за №2011-XII від 20.12.1991р. (надалі - Закон №2011-XII).

Положеннями ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Приписами ч.2 вказаної статті Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Також, п.1 постанови КМУ від 7.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Як встановлено судом першої інстанції та не оскаржується відповідачем, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби отримував щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% місячного забезпечення.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, що військовою частиною було відмовлено у включенні вказаної допомоги до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні із посиланням на норми Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка затверджена наказом Міністра оборони України за №260 від 11.06.2008р. (чинною на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Інструкція №260).

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що застосовуючи Інструкцію №260 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру, склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, необхідно враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Виходячи з положень ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, судова колегія зазначає, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі за №522/2738/17. Приймаючи постанову від 6 лютого 2019р. у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.2,3 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, судова колегія зазначає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як до обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні, крім зазначеного, вирішила за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові цього суду від 10 березня 2015р. (справа №21-70а15).

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019р. у справі за №826/11679/17, від 8 серпня 2019р. у справі за №802/955/17-а, від 19 лютого 2020р. у справі за №822/2741/17.

Вираховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, що передбачена Постановою №889.

Також, судова колегія вважає необґрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що зазначена винагорода має тимчасовий характер, оскільки відповідачем не було спростовано того, що перед звільненням позивача додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови №889, нараховувалась і виплачувалась ОСОБА_1 щомісяця, а тому підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду, то колегія суддів вказує на їх необґрунтованість, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над іншими висновками колегій судів касаційної інстанції.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311, 315, 316, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв