Справа № 380/823/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/823/20 пров. № А/857/12662/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.

суддя Запотічний І.І,

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивач та його представник Газієв М.А., Тимчій О.М.

представник відповідача Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року (головуючий суддя Клименко О.М., м.Львів, повне судове рішення складено 21 вересня 2020 року) у справі № 380/823/20 за адміністративним позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

громадянин Таджикистану ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 368-19 від 29.10.2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що звернувся до територіального управління міграційного органу про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак отримав відмову. Вважав рішення відповідача протиправним, формальним та прийнятим з порушенням норм чинного законодавства. Зазначав, що не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 368-19 від 29 жовтня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 29 березня 2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

- в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить апеляційний суд скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ДМС України зазначає що позивач є громадянином Таджикистану, мусульманином, членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення» ). У 2007 році в країні походження стосовно позивача було відкрито кримінальне провадження згідно Кримінального Кодексу Республіки Таджикистан за ознаками злочину передбаченого частиною першою ст. 307 та частиною другою ст. 189. Його було притягнено до кримінальної відповідальності з відбуванням покарання терміном з 2007 по 2012 роки, що підтверджується довідкою про звільнення з місць позбавлення волі. Вбачається, що заявника було притягнуто до її відповідальності через те, що він вивчав та поширював заборонену літературу яка містить ідеї міжнародної терористичної організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засновані на ідеологічних джерелах вказаної незаконної організації, таким чином здійснюючи пропаганду цих ідей.

З огляду на наявні матеріали, відповідач зазначив, що особлива увага правоохоронних органів Республіки Таджикистан та РФ по відношенню до заявника була викликана не сповідуванням ісламу як закликає ОСОБА_2 , а політичними поглядами позивача та самим членством у партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», його діями, в тому числі, як члена партії, які виражалися в організаторській діяльності та заклику до сповідування релігії іслам, як цьому вчить і зобов`язує партія « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

На думку відповідача, заявник усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності. Інших переконливих доказів заявник не навів та не надав, хоча в силу нормативно-правових актів саме він несе обов`язок доказування вказаних ним обставин.

Поряд з цим, відповідач зазначає, що за даними неурядових організацій програмна діяльність «Хізб-ут Тахрір аль-Ісламі» пропагує релігійну та національну нетерпимість до представників інших релігійних та соціальних течій, передбачає утворення так званого «Халіфату», який за територіальним поширенням зачіпає й територію України, що становить загрозу для її державної безпеки. До того ж, зазначена політична партія в Україні не зареєстрована, та не зареєстрована як громадське об`єднання, а тому, згідно положень Закону України «Про громадські об`єднання» діяльність такої організації на території України не допускається.

Крім цього, відповідач вказує, що заявник перетнув державний кордон України законно в листопаді 2015 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області 29.03.2019 року, тобто через чотири роки після в`їзду на територію України, що на думку відповідача свідчить про пропуск строку на звернення із відповідною заявою та про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідач зазначає, що відповідно до ІКП на сьогоднішній день іслам в Таджикистані можна вважати найпоширенішою релігією, 80 відсотків мусульман відчувають себе в республіці комфортно і спокійно. На момент вступу заявника в ряди партії в 2007 році, на території Республіки Таджикистан дана організація була заборонена та визнана незаконною рішенням Верховного суду.

На думку відповідача, заявник усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності.

У відповідь на апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому заперечує проти доводів та вимог скарги, зазначає, що підстав характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») як пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення, немає. Зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Стверджує, що управлінням СБУ у Львівській області не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України. Окрім того ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявниками.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримує у повному обсязі.

Позивач та його представник проти вимог апеляційної скарги заперечують з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи на території України, звернувся з заявою до Головного управління ДМС у Львівській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області Управління СБУ у Львівській області листом від 16.05.2019 року повідомило, що відомостями щодо обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не володіє.

Згідно відповіді начальника сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 08.05.2019 року, ОСОБА_1 , станом на 08.05.2019 року, серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу не перебуває.

Позивач є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», що підтверджується довідкою, виданою Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні №1440/11 від 01.05.2019 року. У довідці зазначено, що ОСОБА_1 був прийнятий в «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в 2007 році таджицьким відділенням даної організації в м. Душанбе. У зв`язку з тим, що діяльність вказаної партії заборонена на території Республіки Таджикистан, позивача було притягнено до кримінальної відповідальності за ознаками злочину передбачених частиною першою ст. 307 (публічні заклики до насильницької зміни конституційного устрою країни, з використанням збройного втручання) та частиною другою ст. 189 (розпалювання ворожнечі міжнаціональної, міжетнічної, міжрелігійної за допомогою ЗМІ) Кримінального кодексу Таджикистану з відбуванням покарання терміном з 2007 по 2012 роки. Факт перебування у місці позбавлення волі підтверджується відповідною довідкою про звільнення з місць позбавлення волі та копією постанови судді Верховного Суду Республіки Таджикистан від 07.03.2008 року стосовно позивача.

Рішеннями ДМС України від 29.10.2019 №368-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019LV0005 від 03.09.2019 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Про рішення ДМС України від 29.10.2019 №368-19 позивача повідомлено повідомленням від 08.11.2019 року №65.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його прийнятим за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та його побоювань за своє життя та здоров`я, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України № 368-19 від 29 жовтня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають ефективному судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід зазначити не підлягає задоволенню, оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, а відтак належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступні міркування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

За приписами пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (надалі - УВКБ ООН) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону №3671-VI).

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказував побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», через що він був вимушений покинути Республіку Таджикистан, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

За змістом протоколу співбесіди від 03 квітня 2019 року, наявного в матеріалах справи, позивач повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки був там засуджений за політично-релігійні погляди та участь в партії «Хізб ут-Тахрір». Крім того під час співбесіди та в заяві-анкеті позивач стверджував, що в країні походження при затриманні та допиті працівниками спецслужб Таджикистану до нього було застосовано фізичне насильство шляхом тримання в наручниках на підлозі, приковування до батареї, побиття та ураження електричним струмом.

Метою катування було прагнення спонукати позивача до відмови від релігійних поглядів та переконань.

Як на доказ того, що в Республіці Таджикистан порушуються права мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач покликається на публікації у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури), а саме:

«Всесвітня доповідь. 2019 рік. Таджикистан», автором якої є міжнародна правозахисна організація Human Rights Watch (доступна в мережі Інтернет за посиланням: https://www.hrw.ortj/ru/world-report/2019/сountry-сhapters/326283,

щорічний звіт Комісії США по міжнародній релігійній свободі (USCIRF) по Таджикистану за 2019 рік (доступно в мережі Інтернет за посиланням: https://rus.ozodi.оrg/a/29942214.html).

Крім того, під час співбесіди позивач ствердив, що за участь у організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» його було притягнуто до кримінальної відповідальності в Таджикистані, засуджено до восьми років позбавлення волі; фактично від п`ять років перебував в ув`язненні.

На підтвердження вказаних аргументів ГУ ДМС України у Львівській області було надано довідку про звільнення з місць позбавлення волі та копію постанови судді Верховного Суду Республіки Таджикистан від 07.03.2008 року стосовно позивача.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Таджикистан.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом факти, викладені у заявах осіб шукачів притулку, мають бути обґрунтовані відповідними поясненнями та доказами. Згідно з загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка стверджує про існування певних фактів чи обставин. Така особа повинна повідомити суду чи компетентні органи усю необхідну інформацію щодо фактів та обставин, а також констатувати її правдивість з метою прийняття ними обґрунтованого та належного рішення. Уповноважені органи зобов`язані вивчити та надати оцінку усім істотним обставинам, однак вони не позбавлені можливості перевіряти надану їм інформацію чи здобувати іншу з метою правильного вирішення заяви особи, яка просить про притулок чи додатковий захист. Зазначене твердження є безпосереднім наслідком положень викладених в позиціях Управління Верховного комісара про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців від 16 грудня 1998 року.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не надав належної оцінки обставинам та доводам позивача щодо переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, чи потребує він додаткового захисту як особа, яка були змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території Республіки Таджикистан партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області повідомило, що відомостями щодо обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не володіє, згідно листа від 16.05.2019 року, тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

У зв`язку з цим, відповідач, помилково взяв до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 року №5/2/1-21078 та Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю РНБО України, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачу, який суперечить вищевказаному висновку стосовно конкретної особи (позивача). Все ж питання вирішення заяви особи, яка просить про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового статусу має особистий контекст, тобто при оцінці доводів заяви слід застосовувати особистий, індивідуальний підхід щодо кожного заявника, його обставин та характеристик, а не послуговуватись якоюсь певною колективною ознакою. Зрештою, жодних доказів про участь позивача у терористичних актах чи діяльності у терористичних організаціях матеріали справи не містять, перебування серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу не підтверджене.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до міграційного органу із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а відтак відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження. апеляційний суд зазначає таке. Дійсно, позивач перетнув державний кордон України законно в листопаді 2015 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області 29.03.2019 року, тобто через чотири роки після в`їзду на територію України. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначена норма передбачає строк звернення до міграційного органу для особи, яка перетнула державний кордон України на законних підставах, а мотивом/наміром прибуття є визнання біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим, мотиви прибуття позивача в листопаді 2015 році були іншими, однак він в силу положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не позбавлений права звернутись до міграційного органу із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 5 статті 5 Закону, відповідно до якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Відтак, такі доводи відповідача апеляційний суд вважає помилковими. Не можуть вони також враховуватись і з огляду на те, що не були підставою для прийняття спірного рішення і не вказані у висновках від 03 вересня 2019 року та від 29 жовтня 2019 року.

Щодо покликань апелянта на відсутність у громадського об`єднання «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» згідно закону реєстрації, а відтак, на відсутність підстав для врахування документів виданих такою організацією, зокрема довідки про членство у її лавах ОСОБА_1 апеляційний суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний переклад рішення у справі №2-29/08 від 07 березня 2008 року судової колегії у кримінальних справах міста Душанбе, Республіка Таджикистан, яким підтверджується факт членства позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», за що останній був позбавлений волі строком на 8 років. За змістом «Пояснювальної записки щодо обов`язку та стандарту доказування в заявах щодо надання статусу біженця» Управління Верховного комісара ООН у справах біженців від 16 грудня 1998 року вказані заявником обставини підлягають загальній оцінці щодо їх достовірності. Тобто, усі наведені докази та обставини оцінюються в сукупності. Факт переслідування позивача за ознакою політичної приналежності беззаперечно доведений судовим рішення Республіки Таджикистан, це стало причиною звернення позивача до міграційного органу. Відсутність реєстрації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні як громадського об`єднання жодним чином не впливає чи спростовує попередні твердження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскарженого рішення № 368-19 від 29 жовтня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем ці факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Згідно із частиною третьою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вище умови при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем у повному обсязі дотримані не були; а невстановлення всіх обставин щодо ситуації в країні походження позивача, наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та існування загрози для його життя, як таких, що мають суттєве значення для прийняття рішення, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків відповідача про відсутність підстав для надання позивачу додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 380/823/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 27 січня 2021 року.