Справа № 400/4611/19
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 р. № 400/4611/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачів:1: Державної податкової інспекції у Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Гмирьова, 1/1, м. Миколаїв, 54028 2: Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про:визнання протиправними та скасування вимог і рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі також - відповідач-1), Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі також - відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про збільшення й зміну позовних вимог, просила:

- визнати протиправною та скасувати Вимогу ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області від 7 листопада 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) на суму 160 023,37 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області від 7 листопада 2016 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" на суму 72 042,80 грн та 18 010,70 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області від 7 листопада 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18 381,62 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Миколаївській області від 13 січня 2017 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) на суму 160023,37 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 13 січня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18381,62 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Миколаївській області від 12 квітня 2017 року № Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 160023,37 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 12 квітня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18381,62 грн;

- визнати протиправною та скасувати податкову Вимогу ГУ ДФС у Миколаївській області № 5906-17 від 21.09.2017 року про сплату податкового боргу на суму 114 376,99 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 394/14-29-17-05-03 від 21.09.2017 року про опис майна у податкову заставу.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року (т. 1 а. с 224а-229), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року (т. 2 а. с. 43-51), позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 7 листопада 2016 року № в частині визначення податкового зобов`язання на суму 2412,00 грн та штрафних санкцій на суму 603,00 грн. Визнано протиправним та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 квітня 2017 року № Ф- Головного управління ДФС України в Миколаївський області в частині визначення недоїмки на суму 5579,76 грн. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 12 квітня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині визначення штрафу в сумі 557,97 грн. В решті позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05.12.2019 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково (т. 2 а. с. 129). Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 814/850/17 в частині відмови у задоволенні позову скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 року справу призначено до розгляду за правилами загального провадження. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 05.12.2019 року суд розглядає справу в тій частині, в якій Верховним Судом направлено на новий розгляд, а саме: в частині:

- визнання протиправною та скасування вимоги ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області від 7 листопада 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) на суму 160 023,37 грн;

- визнання протиправним та часткове скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області від 7 листопада 2016 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" на суму 69 630,80 грн (72042,80 - 2412,00) та 18 0040,67 грн (18 010,70 - 603,00) грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- визнання протиправним та скасування рішення ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області від 7 листопада 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18 381,62 грн;

- визнання протиправною та скасування Вимоги ГУ ДФС у Миколаївській області від 13 січня 2017 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) на суму 160 023,37 грн;

- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 13 січня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18381,62 грн;

- визнання протиправною та часткове скасування Вимоги ГУ ДФС у Миколаївській області від 12 квітня 2017 року № Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 154 4430,61 грн (160 023,37 - 5579,76);

- визнання протиправним та часткове скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 12 квітня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 17 823,65 грн (18 381,62 - 557,97);

- визнання протиправним та скасування податкової Вимоги ГУ ДФС у Миколаївській області від 21.09.2017 року № 5906-17 про сплату податкового боргу на суму 114376,99 грн;

- визнання протиправним та скасування рішення № 394/14-29-17-05-03 про опис майна у податкову заставу від 21.09.2017 року.

Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що контролюючим органом прийнято рішення, які не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки жодним законодавчим актом не заборонено фізичній особі-підприємцю використовувати для господарської діяльності залучені власні кошти як фізичної особи, так і позичені кошти, а тому нею правильно включено до складу витрат за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року суму в розмірі 461 162,44 грн за придбання паливно-мастильних матеріалів (дизельне пальне) на АЗС як за власні, так і за позичені кошти, що підтверджується наданими до перевірки фіскальними розрахунковими документами.

Щодо висновків контролюючого органу про завищення витрат у сумі 16 080,00 грн в результаті оплати за отримання послуг фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , Позивач зазначає що вказувала на наявність у звітах 1-ДФ помилок (технічних описок), а саме: за 1 квартал 2015 року (замість 5870,00 грн вказано 7070, 00 грн) та за 2 квартал 2015 року (замість 19200,00 грн вказано 1920,00 грн). Водночас, Позивач зазначила, що відповідачем безпідставно не враховано первинні документи (що були дослідженні останнім під час перевірки), які підтверджували здійснення витрат за отримані послуги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у 2015 році саме на суму 74 110,00 грн (акти виконаних робіт, чеки та інше). Використання лише відомостей з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів за формою № 1-ДФ за 2015 рік щодо виплати доходів ФОП ОСОБА_2 у сумі 58 030,00 грн і призвело до невірного висновку ДПІ.

Крім того Позивач наголошує, що неврахування Відповідачем витрат у розмірі 16 080,00 грн вартості пального, витраченого на холості переїзди та повернення авто до місця гаражування, є неправомірним, оскільки саме Відповідач бачив, досліджував та посилався в акті перевірки на Акти виконаних робіт та чеки, які в повному обсязі були надані позивачем під час проведення перевірки. Крім того, суми податку на додану вартість, зазначені в чеках на придбання пального, позивачем було включено до складу податкового кредиту та за наслідками податкового контролю (камеральної перевірки та після проведення планової перевірки) щодо цих питань не виникало у відповідача жодних зауважень.

Відповідачем 13.01.2020 року надано до суду відзив на позовну заяву (т. 2 а. с.143-145), де Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на положення п.п. 5.4.177 ст. 177 ПК України, та вважає, що тільки кошти суб`єкта господарювання повинні бути витрачені на придбання товарів та матеріалів, що використовує підприємець у своїй господарській діяльності, і тільки в такому випадку ці витрати Позивач мала право включити до складу витрат. Окрім того, у додаткових поясненнях Відповідач зазначає (т. 2 а. с. 233-240), що після того, як за результатами апеляційного оскарження Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду № 814/850/17 від 11.05.2019 року набрало законної сили, де позовні вимоги Позивача були частково задоволені та оскаржувані ППР та Вимоги були частково скасовані, 17.05.2019 року Відповідачем 2 були прийняті нові податкові повідомлення-рішення № 5; № та сформована Вимога про сплату недоїмки № Ф-51 з урахуванням прийнятого судом рішення, а відтак оскаржувані раніше, в межах цієї справи, Вимога № Ф- від 12.04.2017 року, ППР № від 12.04.2017 року, та ППР № від 07.11.2016 року - втратили свою чинність та є відкликаними.

Водночас, Позивач звертає увагу суду на те, що Позивачем оскаржені до суду ППР № 5; № та Вимога про сплату недоїмки № Ф-51 від 17.05.2019 року, суд відмовив у задоволенні позову та рішення Миколаївського окружного адміністративного суду № 400/2053/19 набрало законної сили. А відтак, Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

17.01.2020 року Відповідачем подано клопотання про заміну Відповідача його правонаступником - ГУ ДПС у Миколаївській області (т. 2 а. с. 149-150).

05.02.2020 року Ухвалою суду замінено первісного Відповідача на його правонаступника ГУ ДПС у Миколаївській області (т. 2 а. с. 166-167).

05.02.2020 року Ухвалою суду зупинено провадження у справі за клопотанням Позивача (т. 2 а. с. 168-169).

12.03.2020 року Ухвалою суду поновлення провадження у справі (т. 2 а. с.177-178).

За результатами поведеного підготовчого засідання 10.08.2020 року Відповідачем надано до суду додаткові пояснення до Відзиву на позовну заяву (т. 2 а. с. 233- 240).

20.10.2020 року Позивач надала до суду додаткові письмові докази та пояснення (т. 3 а. с. 1-150; т. 4 а. с.1-163).

12.01.2021 року Сторони подали суду заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши позиції сторін у підготовчому судовому засіданні, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрована у виконавчому комітеті Миколаївської міської ради 5 липня 2010 року, свідоцтво про державну реєстрацію 0052689, код основного виду економічної діяльності 49.41 - вантажний автомобільний транспорт, клас професійного ризику виробництва 33.

Станом на 16 вересня 2016 року позивач перебувала на обліку в Державній податковій інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області; дані про реєстрацію самозайнятої особи як платника податку на додану вартість: свідоцтво від 2 серпня 2010 року № .

З 29 серпня 2016 року по 16 вересня 2016 року контролюючим органом проведено документальну планову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог податкового законодавства та іншого законодавства за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, за результатами якої складено акт від 23 вересня 2016 року № 523/14-02-13-04- (далі - Акт).

В Акті встановлено порушення позивачем: - пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2 статті 177, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок фізичних осіб від підприємницької діяльності за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму 72042,80 грн, у тому числі за 2013 рік на суму 21558,52 грн, за 2014 рік на суму 35367,42 грн, за 2015 рік на суму 15116,86 грн; - пункту 2 статті 6, підпункту 2 пункту 1 статті 7, пункту 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в результаті чого занижено єдиний внесок за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму 160 023,37 грн, у тому числі за 2013 рік на суму 47585,65 грн, за 2014 рік на суму 77467,49 грн, за 2015 рік на суму 34970,23 грн.

Під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено відхилення при визначенні суми витрат за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 461 162,44 грн, у тому числі в 2013 році - 137 134,44 грн, в 2014 році - 223 249,26 грн, в 2015 році 100 778,74 грн. Так, до складу витрат були включені суми за наслідками придбання паливно-мастильних матеріалів (дизельне пальне), розрахунки за які здійснювались з карток VISA, VISA/MASTER, карток з дисконтом, на підтвердження чого до перевірки надано фіскальні розрахункові документи. Однак, враховуючи те, що ряд розрахунків за придбані паливно-мастильні матеріали здійснено картками, які не належать позивачу як ФОП (рахунки не зареєстровані в ДПС), відповідач-1 зробив висновок про безпідставне формування витрат за рахунок здійснених платежів.

Крім того, за даними книги обліку доходів і витрат від 13 липня 2010 року № 8284 позивачем включено до складу витрат додатку Ф4 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік графа 7 (інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг) суму витрат у розмірі 74 110,00 грн за надані послуги фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за 2015 рік на підставі договору на виконання робіт та надання послуг, тоді як згідно з відомостями з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів за Формою № 1-ДФ за 2015 рік позивачем зазначено виплату доходів вказаному контрагенту лише в сумі 58 030,00 грн. Відповідно до складу витрат за 2015 рік враховано суму в розмірі 16 080 грн, яка, на думку контролюючого органу, не підтверджена документально.

Позивачем 31.10.2016 року були подані заперечення на Ати перевірки (т. 1 а. с. 38-39), але Відповідач 1 не взяв до уваги доводи, викладені Позивачем, про що повідомив останню листом від 07.11.2026 року (т. 1 а. с. 40-42).

7 листопада 2016 року ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області прийнято Вимогу № Ф- про сплату боргу (недоїмки) на суму 160 023,37 грн ( т. 1 а. с.16).

7 листопада 2016 року Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами в результаті річного декларування" у розмірі 90 053,50 грн, з яких 72 042,80 грн за основним зобов`язанням та 18 010,70 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (т. 1 а. с. 17).

7 листопада 2016 року ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївський області прийнято Податкове повідомлення-рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18 381,62 грн (т. 1 а. с.18-19).

Скориставшись своїми правом, визначеним у ПК України, Позивач 16.12.2016 року звернулася зі Скаргою в адміністративному порядку до Відповідача 2 (т. 1 а. с. 42-43), та отримала Рішення ГУ ДФС у Миколаївській області № 56/10/14-29-10-01-10 від 11.01.2017 року, де скарга Позивача була задоволена частково та оскаржувані Вимога ДПІ у Ленінському районі Миколаївській області від 07.11.2016 року № Ф- та ППР від 07.11.2016 року № 4 скасовані та вважаються відкликаними. У свою чергу, Відповідача 1 зобов`язано сформувати та направили на адресу Позивача нову Вимогу про сплату недоїмки та прийняти нове ППР про застосування штрафних санкцій з урахуванням висновків, викладених у Рішенні ГУ ДФС У Миколаївській області (т. 1 а. с. 44-46).

Щодо оскарженого Позивачем ППР від 07.11.2016 року № Відповідач 2 виніс Рішення 10.02.2017 року № 688/10/14-29-10-01-10 про залишення без змін оскаржуваного ППР , а скаргу Позивача залишив без задоволення. (т. 1 а. с. 47-49).

На виконання Рішення ГУ ДФС у Миколаївській області № 56/10/14-29-10-01-10 від 11.01.2017 року Відповідачем 1- ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області 13 січня 2017 року прийнято Вимогу № Ф- про сплату боргу (недоїмки) у сумі 160 023,37 грн (т. 1 а. с. 20) та прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18381,62 грн (т. 1 а. с. 21-22).

22.02.2017 року Позивач звернулася зі скаргою до ДФС України та 23.03.2017 року отримала Рішення № 3963/6/99-9-11-02-02-25, яким скаргу задоволено частково, скасовано Вимогу № Ф- від 13.01.2017 року та скасовано ППР № від 13.01.2017 року, зобов`язано ГУ ДФС у Миколаївській області сформувати та направили на адресу Позивача нову Вимогу про несплату недоїмки та прийняти нове ППР про застосування штрафних санкцій з урахуванням висновків, викладених у Рішенні ДФС України (т. 1 а. с. 50-51).

На виконання Рішення ДФС України № 3963/6/99-9-11-02-02-25 від 23.03.2017 року ГУ ДФС у Миколаївській області 12 квітня 2017 року сформовано Вимогу № Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 160 023,37 грн (т. 1 а. с. 114) та винесено податкове повідомлення-рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 18 381,62 грн (т. 1 а. с. 115).

21.09.2017 року ГУ ДФС у Миколаївській області (Відповідач 2) прийнято Вимогу № 5906-17 про сплату податкового боргу на суму 114 376,99 грн (з них 71 925,23 грн - основний борг, 18 10, 70 грн - штрафні санкції) (т. 1 а. с. 132).

21.09.2017 року Заступником начальника ГУ ДФС у Миколаївській області (Відповідач 2) прийнято рішення № 394/14-29-17-05-03 про опис майна у податкову заставу. (т.1 а. с. 133).

До правовідносин, які є предметом дослідження у даному спорі, слід застосовувати норми податкового законодавства, що були чинні станом на 2013 рік, оскільки період податкової перевірки охоплює 2013-2015 роки.

Відповідно до вимог ст. 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: п.п. 60.1.1. сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення;

60.1.2. контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу;

60.1.3. контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі;

60.1.4. рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі;

60.1.5. рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані Позивачем Вимога ДПІ у Ленінському районі Миколаївській області від 07.11.2016 року № Ф- та ППР № 4 від 07.11.2016 року скасовані Відповідачем 2 та вважаються відкликаними., відповідно до Рішення ГУ ДФС у Миколаївській області № 56/10/14-29-10-01-10 від 11.01.2017 року (т. 1 а. с. 42-43).

Також за результатами розгляду Скарги Позивача ДФС України скасовано

- Вимогу № Ф- від 13.01.2017 та

- ППР № від 13.01.2017 року (т. 1 а. с. 50-51) - Рішенням № 3963/6/99-9-11-02-02-25 від 23.03.2017, які вважаються відкликаними.

За результатами судового розгляду цієї справи Відповідачем 2 з 17.05.2019 року скасовані, та вважаються відкликаними:

- Вимога № Ф від 12.04.2017 року;

- ППР № від 12.04.2017 року;

- ППР від 07.11.2016 року.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що Позовні вимоги, що були заявлені та які не визнані Відповідачем (власні рішення не скасовані ані Відповідачем 1, ані Відповідачем 2) та станом на день розгляду справи судом, на задоволені яких Позивач наполягає є:

- визнання протиправною та скасування податкової Вимоги ГУ ДФС у Миколаївській області № 5906-17 від 21.09.2017 року про сплату податкового боргу на суму 114 376,99 грн, та

- визнання протиправним та скасування рішення № 394/14-29-17-05-03 від 21.09.2017 року про опис майна у податкову заставу.

Відповідачем 2 жодним чином не аргументовано винесення другої податкової Вимоги ГУ ДФС у Миколаївській області № 5906-17 від 21.09.2017 року про сплату податкового боргу на суму 114 376,99 грн з урахуванням того, що на час винесення цієї податкової Вимоги була чинна та існувала податкова Вимога № Ф від 12.04.2017 року на суму 160 023, 37 грн.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України суд при розгляді справи про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень перевіряє, чи діяв держаний орган в межах своїх повноважень та в спосіб визначений законом, суд виходить з того, що при вирішенні питання правомірності винесення Податкової Вимоги № 5906-17 від 21.09.2017 року, необхідно до цих правовідносин застосовувати положення Податкового Кодексу України в редакції станом на час виникнення цих правовідносин, а саме в реакції від 10.09.2017 року.

Податковим Кодексом України п.п. 14.1.153. визначено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Стаття 59 ПК України визначає, при яких умовах та як (коли) формується та надсилається податкова вимога Платнику податків. Так, п. 59.1. передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

П. 59.3. ст. 59 ПК України, зазначає, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Пункт 59.5. ст. 59 ПК України передбачає, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2017 року Відповідачем 2 сформована та направлена Позивачеві Вимога № Ф від 12.04.2017 року на суму 160 023, 37 грн недоїмки зі сплати єдиного внеску.

21.09.2017 року Відповідачем 2 додатково надсилається Позивачеві Вимога № 5906-17 в про сплату податкового боргу на суму 114 376,99 грн (т. 1 а. с. 132).

У Вимозі № 5906-17 відсутні посилання на відомості про факт виникнення грошового зобов`язання, міститься лише посилання на поширення з 20.09.2017 року права застави на майно Позивача.

Окрім того, Відповідач у своїх запереченнях на позовну заву (т. 2 а. с. 24а) зазначає, що станом на день розгляду справи актуальною залишається лише Вимога № Ф-51 від 17.05.2019 року, яка була предметом оскарження у справі № 400/2953/19.

Відповідно до положень п.п. 14.1.155. ст. 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

Податковим Кодексом України, п. 89.3. ст. 89 передбачено, що майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акту опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.

Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Оскаржуване Позивачем рішення № 394/14-29-17-05-03 від 21.09.2017 року про опис майна у податкову заставу не містить відомостей про вручення цього рішення Позивачеві, окрім того, у Рішенні про опис майна зазначено, що заступник начальника ГУ ДФС України у Миколаївській області «здійснив опис майна», що протирічить положенням ст. 89.3 ПК України, оскільки опис майна платника податків здійснює податковий керуючий у відповідній формі.

Відповідач за весь час розгляду справи в суді (з 2017 року по 2021 рік) ніяким чином не навів суду доводи правомірності винесення Вимоги № 5906-17 та Рішення про опис майна у податкову заставу від 21.09.2017 року.

Відповідно до положень КАС України тягар доказування правомірності прийняття оскаржуваних рішень у суді лежить на суб`єкті власних повноважень.

Суд приходить до висновку, що у Відповідача 2 були відсутні підстави для формування та надсилання додатково Позивачеві Вимоги № 5906-17 від 21.09.2017 року, а як наслідок, така Вимога належить скасуванню.

Щодо оскаржуваного Рішення про опис майна у податкову заставу від 21.09.2017 року, суд вважає, що воно також належить скасуванню, оскільки форма рішення не відповідає критеріям, визначеним у ст. 89 ПК України.

Між Позивачем та Відповідачами виник спір, який зводиться до того, чи правомірно Позивач у перевіряємий період (2013-2015 роки) віднесла до витрат суми, які були нею використані на придбання пального з метою здійснення господарської діяльності.

Кошти, за які Позивачем було закуплене пальне, належали їй як фізичній особі та розміщувалися на картках VISA, VISA/MASTER, карток з дисконтом, на підтвердження чого до перевірки та до суду надано фіскальні розрахункові документи, товарно-транспортні накладні, податкові надані (які всі зареєстровані належним чином) (том справи 3, 4).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції від 01.01.2013 по 2015 роки, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначається статтею 177 Податкового кодексу України.

Згідно із пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній до 31 грудня 2014 року) передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу..

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, за змістом статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Згідно з частиною другою статті 3 вказаного Закону фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до підпунктів 177.4.1 - 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Отже, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Нормами Податкового Кодексу визначено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати,

- не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

- документально не підтверджені витрати (п. 177 4.5).

Контролюючий орган під час проведення перевірки визнає (т. 1 а. с. 29, 162-163), що картки зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджується (та не заперечується відповідачами), що придбане паливо використане Позивачем з метою здійснення господарської діяльності. При цьому, під час перевірки контролюючий орган не заперечував правильність оформлення відповідної первинної документації з огляду на положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Але, лише через відсутність цих даних в інформацій базі даних АIC Податковий блок Головного управління ДФС України, Відповідач 1 зробив висновок, що такі кошти не належать ФОП ОСОБА_1 , а відтак, Позивач не може включати ці кошти до витрат, що й потягнуло за собою зміну бази оподаткування, а як наслідок, винесення спірних ППР.

Суд не погоджується з такою позицією Відповідачів, оскільки: по-перше, Відповідачами не доведено суду та не підтверджено жодними доказами, що кошти на банківських картках, які використовувалися Позивачем для закупівлі пального, належать третім особам, а не ОСОБА_1 . Надані Відповідачем суду докази про звернення до ПАТ АБ «Приватбанк» від 14.06.2016 року (т. 2 а. с. 237-238) та отримання відповіді на цей запит не свідчать про те, що кошти на банківських картках не належать ОСОБА_1 , або є кредитними (т. 2 а. с. 239).

По-друге, Відповідачем 1 визнається, про що зазначено в Акті перевірки, що банківські картки, з яких придбавалися ПММ, зареєстровані саме на ім`я ОСОБА_1 , на підтвердження цього Позивачем при перевірці була надана довідка ПАТ АБ «Приватбанк» від 14.06.2016 року № 8ВGС-B391-МQВR-ЗКСО, через що суд приходить до висновку, що кошти, що містилися на банківських картках, належать ОСОБА_1 як фізичній особі. (т.1 а. с. 29).

Відповідно до положень Господарського Кодексу України ст. 319 і 320 фізична особа може використовувати будь-яке своє майно у підприємницькій діяльності.

Окрім того, слід зазначити, оскільки Позивач є ФОП, то саме ОСОБА_1 (фізична особа) є кінцевим та єдиним бенефіціаром отриманого прибутку від здійснення господарської діяльності, а відтак, використання особистих коштів (прибутку) у господарській діяльності не потребує від підприємця документального оформлення (Лист ДФС від 08.09.2015 № 8523/В/99-99-17-02-02-14).

Відповідно до положень п.п. 177.4.5. ст. 177 ПК України (в редакції 2014 року) існує вичерпний перелік підстав, при яких понесені підприємцем витрати не включаються до складу валових витрат. Так, не включаються до складу витрат підприємця:

-витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем;

-витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

-витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

-документально не підтверджені витрати.

Оскільки витрати на придбання ПММ документально належним чином підтверджені Позивачем (книга обліку та доходів, ТТН, квитанції на придбання ПММ, зареєстровані податкові накладні) (т. с. 2, 3), витрати були використані саме у господарській діяльності Позивача (це не заперечується сторонами), то у контролюючого органу не було підстав вважати, що об`єкт оподаткування занижений Позивачем, та як наслідок винесенні податкові повідомлення-рішення про донарахування недоїмки та застосування штрафних санкцій належать скасуванню.

З огляду на положення ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами, правильність винесення оскаржуваних ППР.

Однак, оскільки під час тривалого судового розгляду (2016-2021 роки) податковим органом в силу положень ст. 60 ПК України відкликані оскаржувані в цій справі Податкові повідомлення-рішення та Вимоги (Вимога № Ф- від 07.11.2016 року; Вимога № Ф- від 13.01.2017; Вимога № Ф від 12.04.2017 року; ППР № 4 від 07.11.2016 року; ППР № від 13.01.2017 року; ППР № від 12.04.2017 року; ППР № від 07.11.2016 року), судом не можуть бути задоволені позовні вимоги позивача щодо скасування цих рішень суб`єкта владних повноважень.

Суд акцентує увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015 р. у справі № 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення по справі "Чуйкіна проти України" констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів. Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені".

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що визнання висновків, викладених в Акті перевірки від 23 вересня 2016 року № 523/14-02-13-04- (як у документі, який покладено в основу винесених у наступному податкових повідомлень-рішень про нарахування сум недоїмки) про порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2 статті 177, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з фізичних осіб від підприємницької діяльності за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму 72042,80 грн, у тому числі за 2013 рік на суму 21558,52 грн, за 2014 рік на суму 35367,42 грн, за 2015 рік на суму 15116,86 грн; - пункту 2 статті 6, підпункту 2 пункту 1 статті 7, пункту 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в результаті чого занижено єдиний внесок за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму 160 023,37 грн, в тому числі за 2013 рік на суму 47585,65 грн, за 2014 рік на суму 77467,49 грн, за 2015 рік на суму 34970,23 грн - є протиправними. Та у даному випадку є єдиним належним способом захисту порушеного права позивача, оскільки вказане є дотриманням судом гарантії, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивач надала квитанції про сплату судового збору в загальній сумі 8996,44 грн, що й підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Миколаївській області, оскільки фактично позовні вимоги задоволено повністю лише зі зміною способу захисту порушеного права.

Керуючись ст. 2, 19, 241, 244, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Гмирьова, 1/1, м. Миколаїв, 54028) та Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 43144729) про визнання протиправними та скасування вимог і рішень - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними висновки Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області, викладені в Акті перевірки від 23 вересня 2016 року № 523/14-02-13-04- щодо порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2 статті 177, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, щодо заниження податку з фізичних осіб від підприємницької діяльності за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму 72042,80 грн., у тому числі за 2013 рік на суму 21558,52 грн., за 2014 рік на суму 35367,42 грн., за 2015 рік на суму 15116,86 грн.; - пункту 2 статті 6, підпункту 2 пункту 1 статті 7, пункту 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", та щодо заниження єдиного внеску за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму 160 023,37 грн., в тому числі за 2013 рік на суму 47585,65 грн., за 2014 рік на суму 77467,49 грн., за 2015 рік на суму 34970,23 грн.

3. Визнати протиправною та скасувати податкову Вимогу Головного управління ДФС у Миколаївській області від 21.09.2017 року № 5906-17 про сплату податкового боргу на суму 114 376,99 грн.

4. Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області 21.09.2017 року № 394/14-29-17-05-03 про опис майна у податкову заставу.

5. В решті позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 43144729) судовий збір у сумі 8996,44 грн (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість грн 44 коп.) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29.01.2021 р.

Суддя Н.В. Лісовська