Справа № 420/5070/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5070/20
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В.,

суддів - Шеметенко Л.П., Турецької І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 12 травня 2020 року №143-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначав про протиправність оскаржуваного наказу, оскільки він прийнятий без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Так, відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Йорданії. При цьому, позивач наголосив, що побоюється переслідування через віровідступництво та публічну критику окремих положень Корану.

На думку позивача, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не була всебічно досліджена інформація по країні походження, а отже, має місце формальний підхід до розгляду справи, відтак рішення Державної міграційної служби України №143-20 від 12 травня 2020 року підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на доводи, ідентичні доводам викладеним у позовній заяві та наголошував на тому, що судом першої інстанції не прийнято до уваги інформацію стосовно ситуації по країні походження позивача, яка виключає можливість прийняття рішення про відмову про оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу, ГУ ДМС України в Одеській області, посилаючись на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відповідач просить у її задоволенні відмовити, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

28 січня 2021 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання адвоката позивача Маркочевої Наталії Вікторівни про відкладення розгляду справи, призначеної на 28 січня 2021 року о 09:30 год. у зв`язку з погіршенням погодних умов та неможливістю дістатися до зали суду.

Колегія суддів вважає вказане клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Погіршення погодних умов в м.Одесі 28 січня 2021 року не є надзвичайною подією, яка унеможливлює прибуття в судове засідання.

28 січня 2021 року міськими комунальними службами було розчищено міські дороги, що дає можливість дістатися до будь-якої установи в межах міста Одеси. Міський громадський транспорт працюють в звичайному режимі. Всі державні установи, в тому числі П`ятий апеляційний адміністративний суд, працює в звичайному режимі. Засідання колегії суддів також відбувається в звичайному режимі, тому підстав для відкладення розгляду справи не має.

Таким чином, відповідно до приписів статті 311 КАС України справу розглянуто у порядку письмового провадження на підставі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Йорданії (м. Амман).

04 вересня2018 року ОСОБА_1 , легально авіарейсом, вибув з м. Амман (Йорданія) до м. Стамбул (Туреччина) після чого прибув (05 вересня 2018 року) до м. Одеса (Україна), на підставі паспортного документа громадянина Йорданії та туристичної візи до України, який перетнув легально, в м. Стамбул (Туреччина) позивач знаходився транзитом.

15 березня 2018 року позивач вперше звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою №39 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 березня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області позивачу видано Довідку про звернення за захистом в Україні № 008177.

16 жовтня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області позивачу видано нову Довідку про звернення за захистом в Україні №009911.

Позивач зазначив, що наразі не бажає повертатися до країни попереднього постійного проживання через загрозу стати жертвою переслідування через релігійні переконання, притягнення до відповідальності та призначення покарання за богохульство та атеїзм.

03 квітня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ №64 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до якого призначено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Йорданії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

28 серпня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ №163 «Про призупинення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким призупинено розгляд заяви шукача захисту гр. Йорданії - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через тривале нез`явлення заявника до територіального підрозділу ДМС 09 жовтня 2019 року

Наказом від 09 жовтня 2019 року №193 поновлено розгляд заяви гр. Йорданії - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до п.5.3наказу МВС України від 07 вересня 2011 року №649.

Наказ №163 від 28 серпня 2019 року, вважати таким, що втратив чинність.

12 травня 2020 року ДМС України прийнято рішення №143-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність прийнятого відповідачем рішення №143-20від 12 травня 2020 року про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, є предметом судового спору у даній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову на підставі того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

Відповідно до ч.2ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з п.1ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом п. п.1, 13 ч.1ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч.1ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з цим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем до заяви про надання міжнародного захисту не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів. Крім того, позивачем не було надано до міграційної служби доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування уЙорданії та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Також позивачем, як шукачем захисту, не було надано, як до відповідача, так і до суду, документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що твердження позивача стосовно можливого переслідування є досить суперечливими.

Так, позивач прибув в Україну в вересні 2008 році за туристичною візою. За наданням міжнародного захисту звернувся до ДМС України лише у 2018році, отже звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби відбулось зі зволіканням. Більш того, починаючи з листопада 2008 року позивач перебував на території України нелегально.

В свою чергу, із зазначеної позивачем інформації в анкеті від 15 березня 2018 року та протоколі співбесіди від 29 березня 2018 року, додаткових протоколах співбесід від 03 квітня 2018 року, 24 жовтня 2018 року, 28 грудня 2018 року, 12 лютого 2019 року колегією суддів встановлено, що:

- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження;

- позивач не займався активістською, громадською діяльністю, або протиправною діяльністю на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був учасником міжрелігійних та/або міжетнічних конфліктів на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач мав можливість вільного дотримання канонів обраного віросповідання, національність та віросповідання;

- у позивача не виникало проблем з налагодженням соціальних зв`язків з цивільним населенням на території країни попереднього постійного проживання, що створює можливість для адаптації позивача у випадку повернення на територію Йорданії;

- позивач не зазнавав особливого дискримінаційного ставлення до себе під час проживання на території Йорданії;

- ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з офіційною владою Йорданії;

- по відношенню до позивача не висувались офіційні обвинувачення на території країни попереднього постійного проживання, позивач не притягався до кримінальної відповідальності, по відношенню до нього не застосовувались заходи адміністративного примусу на території країни походження, у позивача не виникало проблем з оформленням проїзного документа, що вказує на відсутність жодних проблем або конфліктів з владою Йорданії, можливістю налагодження належних соціальних зв`язків на території країни походження;

- позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

Більш того, колегією суддів встановлено, що мати, яка наразі залишилась проживати на території країни походження, має власний будинок, має доступ до основних потреб та комунікацій, не має причин для виїзду з Йорданії (арк. 5 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року). Близькі родичі позивача наразі не зазнають елементів переслідування (додатковий протокол співбесіди від 03 квітня 2018 року), що, вказує на відсутність конкретних прикладів переслідування, утисків та/або дискримінації по відношенню до близьких родичів позивача з боку будь-яких офіційних або антиурядових агентів. Зазначене свідчить про відсутність вжитих жодних дискримінаційних актів по відношенню до близьких родичів позивача, які б мали суттєвий характер та містили б ознаки переслідування, що, в свою чергу, вказує на відсутність безпосередньої загрози для нього у випадку його повернення на територію країни попереднього постійного проживання.

В якості причини небажання власного повернення на територію країни попереднього постійного проживання ОСОБА_1 повідомляє про небезпеку з боку фундаменталістів(різних організацій, наприклад, «Брати мусульмани»), а також призначення покарання за богохульство та атеїзм, посилаючись на те, що ним було змінено релігію з мусульманина-суніта на християнство з 1994 року.

Втім, колегія суддів вважає необґрунтованими вказані твердження ОСОБА_1 щодо можливості визнання його винним у атеїзмі та богохульстві, з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років за п.3 ст.205 Кримінального кодексу Йорданії, з позбавленням цивільних прав: заборона приймати участь у виборах, заборона друку власних книжок, публікацій в ЗМІ (арк. 8-9 Анкети), оскільки копії судового рішення позивачем не надано ані органу міграційної служби, ані суду, окрім того при анкетуванні 15 березня 2018 року позивачем зазначено, що до кримінальної відповідальності він не притягувався.

Так, колегія суддів наголошує, що під час проведення процедури розгляду заяви про звернення за міжнародним захистом від 15 березня 2018 року позивач стверджує, що течія, канонів якої він дотримувався, є дозволеною для християн на території Йорданії (арк.7 протоколу співбесіди від29 березня 2018 року), на території Йорданії наразі проживає значна кількість християн (арк. 7 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року), християни мають можливість безперешкодно сповідувати канони християнської релігії на території країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року), мають рівні з мусульманами права та обов`язки (арк. 8 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року), з боку органів державної влади Йорданії не проводиться жодних утисків по відношенню до християн (вони мають можливість спокійно дотримуватись власних обрядів, приймати участь в управлінні країною, армією, різних християнських організаціях тощо) (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року).

Про відсутність переслідувань християн на території країни громадянської належності позивача, додатково свідчить обставина, у відповідності до якої ОСОБА_1 підтримував і продовжує підтримувати контакти з друзями-християнами, які залишились проживати на території Йорданії (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року).

Окрім того, не визначена і сама можливість ідентифікації позивача як християнина та ймовірності його переслідувань з боку радикальних угруповань на території країни громадянської належності.

Як встановлено судом, позивач ніколи не був членом якої-небудь офіційної релігійної організації на території Йорданії (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року), не належав до певної християнської конфесії або її структурного елементу на території Йорданії (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року) не отримував релігійну освіту (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 24 жовтня 2018 року), не отримував матеріальне або інше сприяння від представників різних християнських організацій (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року), у відповідності до пояснень позивача, течія, до якої він відноситься, не є за своєю суттю суто релігійною, до неї можуть відноситися різні люди які підтримують релігійні принципи своїми діями, з повагою відносяться до інших людей, (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року).

В період проживання на території Йорданії позивач формально не виражав власної належності до християнського віросповідання (арк. 8 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року), позивач не носить та ніколи не носив християнських символів, інших знаків відмінності (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28 грудня 2018 року), не приймав участь у розповсюдженні релігійної літератури тощо (арк. З додаткового протоколу співбесіди від 24 жовтня 2018 року).

Разом з тим, перебуваючи на території України, позивач не відвідує християнські церкви або інші культові заклади (арк. 9 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року), зокрема, не належить до жодної з релігійних конфесій, які здійснюють власну діяльність на території України (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 29 березня 2018 року).

Отже, дослідивши матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколи співбесід, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що історія переслідування позивача є необґрунтованою. Причина

Згідно із ч.ч. 4, 6, 7ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч.1ст.1 цього Закону, а також за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача, відповідачем було складено висновок щодо відсутності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п. п. 1, 13 ч.1ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обставин, у тому числі тих, що вказав позивач, та прийнято рішення №143-20 від 12 травня 2020 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Колегія суддів вважає таке рішення правомірними, оскільки аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивачем не доведено неможливість повернення до країни громадянської належності через об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.1ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч.2ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ДМС України довело правомірність рішення №143-20 від 12 травня 2020 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

При цьому, в межах розгляду даної справи судом враховано ситуацію в Йорданії та прийнято до уваги наявність загальновідомих фактів і подій, які, з одного боку, могли б слугувати підставою для обґрунтованих побоювань позивача від переслідувань, однак, аналізуючи особову справу громадянина ОСОБА_1 , суд не вбачає у останнього об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного достатнього та належного доказу того, що ці побоювання є реальними. Побоювання, які виникли у позивача, мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними доказами, заявник також не має доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Згідно зі ст. 242 КАС України,рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не передбачено.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 28.01.2021 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шеметенко Л.П. Турецька І.О.