Справа № 120/3428/20-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3428/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук Андрій Валерійович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

26 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року (прийнятого в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (далі - УДМС у Вінницькій області, Томашпільський районний сектор, відповідач), в якій просив:

- визнати протиправною відмову Томашпільського районного відділу Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області в обміні паспорта громадянина України;

- зобов`язати оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВР України від 26.06.1992 №2503.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у липні 2019 року звернувся до відповідача з заявою про документування паспортом громадянина України. Листом від 03.09.2019 №0532-189/0532.1-19 Томашпільський районний сектор, посилаючись на норми ЗУ "Про громадянство України", повідомив заявнику, що постановою КМУ від 24.12.2004 №1740 продовжено строк дії паспортів громадянина України колишнього СРСР зразка 1974 року до 01.01.2005, тобто з цієї дати паспортні документи, видані з використанням бланків зразка 1974 року на території вважаються недійсними. Крім того, відповідач вказав, що позивачу необхідно звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, і тільки після отримання позитивного рішення суду слід звернутись з заявою про встановлення належності до громадянства України до територіального підрозділу ДМС за місцем проживання.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка оформлена листом від 03.09.2019 № 0532-189/0532.1-19.

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про оформлення та видачу йому паспорта громадянина України, з урахуванням висновків суду, відображених у даному рішенні.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 630,60 грн. (шістсот тридцять грн. 30 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також, надав письмову заяву-запит, просить суд повідомити причини перегляду справи поза строками визначеними КАСУ.

Ухвалою Сьомого апеляційного суду від 11 листопада 2020 року за апеляційною скаргою Відповідача відкрито апеляційне провадження.

У зв"язку з перебуванням у листопаді-грудні місяцях 2020 року на лікарняному головуючого та з урахуванням відпустки у січні місяці 2021 року судді колегії, ухвалою суду від 28 грудня 2020 року справу розглядом призначено на 26 січня 2021 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.09.1973 народився у с.Липівка Томашпільського району, Вінницької області.

Разом з тим, ОСОБА_1 має паспорт громадянина СРСР НОМЕР_2 , виданий 12.08.1994. В паспорті наявна відмітка про реєстрацію місця проживання від 16.08.1994, яка підтверджує реєстрацію позивача за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 22.08.2019 звернувся до Томашпільського підрозділу Державної міграційної служби із зверненням (заявою), в якому просив видати йому паспорт громадянина України, так як до цього часу він проживає із паспортом громадянина СРСР, не змінивши його свого часу на паспорт громадянина України. Вказав, що від дня свого народження постійно проживав на території України за її межі не виїжджав. До заяви додав копію свідоцтва про народження, копію паспорта зразка 1974 року.

Листом від 03.09.2019 №0532-189/0532.1-19 Томашпільський районний сектор, посилаючись на норми ЗУ "Про громадянство України", повідомив заявнику, що постановою КМУ від 24.12.2004 №1740 продовжено строк дії паспортів громадянина України колишнього СРСР зразка 1974 року до 01.01.2005, тобто з цієї дати паспортні документи, видані з використанням бланків зразка 1974 року на території вважаються недійсними. Крім того, відповідач вказав, що ОСОБА_1 необхідно звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, і тільки після отримання позитивного рішення суду слід звернутись з заявою про встановлення належності до громадянства України до територіального підрозділу ДМС за місцем проживання.

Не погоджуючись з даною відмовою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність в матеріалах справи усіх необхідних документів, визначених Тимчасовим порядком, належним способом відновлення порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву про оформлення та видачу йому паспорта громадянина України.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-III відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Статтею 1 ЗУ "Про громадянство України" визначено, що реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Відповідно до статті 3 ЗУ "Про громадянство України" громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) цей Порядок відповідно до Закону України "Про громадянство України" (далі - Закон) визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України (далі - Порядок №215).

Так, розділом ІІ Порядку №215 визначено документи, що подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також виходу з громадянства України.

Відповідно до положень п.п."а" п.7 розділу ІІ Порядку №215 встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що норми Порядку №215 стосуються, саме громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з нормами пункту 8 розділу ІІ Порядку №215 визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону особа, яка за станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24.08.1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Так, зазначеними положеннями Порядку №215 врегульовано питання щодо необхідності подання визначених документів, а саме рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Разом з тим, суд наголошує, що ці положення застосовуються у випадку відсутності у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату.

Пунктом 124 Порядку №215 регламентовано, що особам, які мають у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, замість паспортів громадян колишнього СРСР видаються залежно від місця проживання паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

З наявних в матеріалах справи копій паспорта ОСОБА_1 громадянина СРСР НОМЕР_2 , виданого 12.08.1994 року встановлено, що у паспорті присутня відмітка про реєстрацію місця проживання від 16.08.1994 року, яка підтверджує реєстрацію ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 08.09.1973 народився у с. Липівка Томашпільського району, Вінницької області.

Статтею 7 ЗУ "Про громадянство України" регламентовано, що особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині 20 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини 20 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (ст.8 ЗУ "Про громадянство України").

Так, згідно з положеннями статті 6 ЗУ "Про громадянство України" громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що в силу наявності у позивача свідоцтва про народження (місце народження с. Липівка Томашпільського району, Вінницької області) та відмітки про прописку у паспорті громадянина СРСР НОМЕР_2 , виданого 12.08.1994, що підтверджує факт його постійного проживання на території України на зазначену дату, відповідач формально підійшов до розгляду заяви позивача від 22.08.2019 року та не врахував положення п.124 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Водночас, колегія суддів зауважує, що постановою КМУ від 24.12.2004 року №1740, внесено зміни до постанови КМУ від 28.10.2004 року №1429, та продовжено строк дії паспортів громадянина СРСР зразка 1974 року до 01.01.2005 року.

Положеннями чинного законодавства визначено, що паспорт громадянина колишнього СРСР втрачає чинність 01.01.2005 року та замість нього особі, яка є громадянином України, може бути видано паспорт громадянина України.

Так, паспорт є основним документом, що посвідчує особу, тому оцінюючи доводи, що наведені відповідачем у листі від 03.09.2019 №0532-189/0532.1-19 щодо необхідності надання до органу ДМС рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 рік, колегія суддів зауважує на противності дій щодо відмови у видачі паспорта за умови надання заявником підтверджуючих документів щодо належності до громадянства України.

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов`язання оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВР України від 26.06.1992 року №2503, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями частини 1 статті 13 Закону "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" (далі - Закон №5492-VI) регламентовано, що одним з документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення є паспорт громадянина України.

Відповідно до частин 1,2,4,5 ст.14 Закону №5492-VI, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Згідно ч.1 ст.21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Частиною 2 ст.21 Закону №5492-VI вказано, що оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.

Згідно з положеннями п.3,5,6,8 Положення про паспорт №2503-XII бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" (далі - Постанова №302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

Відповідно до пункту 2 Постанови №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено з 01.01.2016 - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII.

З 01.11.2016 року запроваджено оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Згідно з нормами п.3 Постанови №302 до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.01.2016 припиняється.

Відповідно до пункту 131 Постанови №302 визначено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься інформація, а саме: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи. Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Положеннями ч.1 ст.6 Закону №2297-VI визначено, що мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Відповідно до норм ст.2 Закону №2297-VI персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно з ч.5,6 ст.6 №2297-VI обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що чинним законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякісність закону та порушення конституційних прав такої особи. Відтак, апеляційний суд зазначає, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Статтею 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06.07.2010 № 2438-VI, зазначено: "Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …".

У відповідності до практики ЄСПЛ першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13.07.1995, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном "закон" … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

З огляду на зазначене, колегія суддів зауважує, що норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Таким чином, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine" від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі "Groppera Radio AG and Others v. Switzerland" від 28.03.1990). Будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Колегія суддів приходить до висновку, що законодавець, приймаючи Закон №1474-VIII, яким внесено зміни до Закону №5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

Крім того, 03.10.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №795, якою внесено зміни до п.6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 та визначено, що обмін паспорта громадянина України здійснюється у разі якщо особа досягла 25- чи 45- річного віку та не звернулась в установленому порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

Водночас, як встановлено зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про видачу нового паспорта, оскільки станом на час звернення мав паспорт громадянина СРСР. Разом із тим, у заяві від 22.08.2018 року ОСОБА_1 не зазначив про небажання отримувати паспорт нового зразку (у формі картки), однак у позовній заяві просить суд зобов`язати оформити та видати паспорт громадянина України саме у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВР України від 26.06.1992 №2503.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 456 від 06.06.2019 року затверджено Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, який розроблений відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України", постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 398 "Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. №302", Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 №2503-XII.

Вказаним Тимчасовим порядком визначений порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 особі.

Водночас, колегія суддів свважає за доцільне зазначити, що відповідачем у листі від 03.19.2019 №0532-189/0532.1-19 не надавалася оцінка усім обставинам та документам наданим ОСОБА_1 для отримання паспорта громадянина України.

Визначаючись щодо вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача оформити та видати йому паспорт громадянина України у формі книжечки, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що судом не заперечується наявність у позивача права на отримання паспорта шляхом оформлення та видачі йому нового паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-XII. Водночас зазначає, що при здійсненні відповідних дій необхідно дотримуватись визначеної процедури, яка в даному випадку передбачена Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України №456 від 06.06.2019.

З огляду на зазначені вище обставини та враховуючи відсутність в матеріалах справи усіх необхідних документів, визначених Тимчасовим порядком, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву про оформлення та видачу йому паспорта громадянина України.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області в особі Томашпільського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 січня 2021 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Смілянець Е. С.