Справа № 420/12978/20
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:
До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 року по 09.10.2020 року у розмірі 210477,43 грн.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов обґрунтований позивачем тим, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року у справі №420/5780/20 задоволено позов ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Судом визнано протиправною бездіяльність Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 серпня 2019 року. Також зобов`язано Південне Одеське територіальне управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 серпня 2019 року. На виконання рішення суду Південним Одеським територіальним управлінням Національної гвардії України лише 09.10.2020 року перераховано на особистий банківський рахунок позивача 31116,12 грн. У зв`язку з тим, що в день звільнення позивача, належна йому сума грошової компенсації виплачена не була, остаточний розрахунок проведено 09.10.2020 року, він має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 210477,43 грн.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що порівнюючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи правову позицію Верховного Суду з цього питання, представник відповідача вважає розмір заявленої в позовних вимогах суми несправедливим, непропорційним і таким, що не відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним у відзиві критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням Національної гвардії України (аркуш справи 14).

Відповідно до Витягу з наказу начальника Південного територіального управління Національної гвардії України № 192 від 28.8.2019 року «По стройовій частині», ОСОБА_1 , звільненого відповідно до підпункту «а» пунтку 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом начальника Південного територіального управління Національної гвардії України від 15.09.2019 року №34 о/с у запас Збройних сил України (у зв`язку із закінченням строку контракту), 28.08.209 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (аркуш справи 17).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 420/5780/20, адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання винити дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 серпня 2019 року; зобов`язано Південне Одеське територіальне управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 серпня 2019 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 420/5780/20, на картковий рахунок позивача 09.10.2020 року перераховані грошові кошти в розмірі 31116,12 грн.

9 листопада 2020 року позивач звернувся до начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України із заявою щодо нарахування і виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 29.08.2019 року (на наступний день після звільнення) по 09.10.2020 року (аркуші справи 28-29).

Відповіді на вищезазначену заяву позивач не отримав, у зв`язку із чим звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19, 43 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47, 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум», яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 420/5780/20, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 420/5780/20, на картковий рахунок позивача 09.10.2020 року перераховані грошові кошти в розмірі 31116,12 грн.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Таким чином, предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 28.08.2019 (дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини) до моменту остаточного розрахунку 09.10.2020 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо вимоги про стягнення з Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 року по 09.10.2020 року у розмірі 210477,43 грн. суд зазначає наступне.

Так, за змістом ст. 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.

Відповідно до абз 1-2 п. 7 Порядку № 260 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

«Порядок обчислення середньої заробітної плати» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідно до п. 2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Також, пунктом 1 розділу 1 Порядок № 100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Отже, з урахування положень ст. 117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок № 100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абз 2 п. 7 Порядку № 260 середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Згідно наданої відповідачем довідки №225 від 19.12.2020 року середньоденний заробіток позивача складає 545,91 грн.

Як вже було зазначено вище в день звільнення позивача зі служби 28.08.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Виплата вказаної грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в сумі 31116,12 грн. позивачу була виплачена лише 09.10.2020, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача (аркуш справи 32).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (28.08.2019) та дату проведення остаточного розрахунку (09.10.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 407 днів.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 (наступний день після звільнення) по 09.10.2020 становить 222185,37 грн. (545,91 грн. - середньоденний заробіток позивача * 407 днів).

При цьому, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такий висновок суду відповідає правовим позиціям викладеним у Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 31116,12 грн. / 222185,37 грн. (загальна сума невиплачених коштів на момент звільнення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100% = 14%.

За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь, як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 31105,95 грн. із розрахунку 545,91 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 14% (істотності частки недоплаченої суми) х 407 (днів затримки розрахунку).

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути на його користь з Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 по 09.10.2020 у розмірі 31105,95 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Щодо посилань відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки позивача звільнено 09.07.2019 року, а з адміністративним позовом він звернувся 11.11.2020 року, тобто через 16 місяців суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому, відповідно до спірних правовідносин застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП, який обчислюється з дня коли позивач отримав належні йому виплати, що узгоджується з висновком Конституційного суду України, викладеному в рішенні від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012.

Так, представник відповідача в обґрунтування клопотання зазначив, що позивач звільнений у серпні 2019 року, а з адміністративним позовом звернувся у листопаді 2020 року, тому місячний строк звернення до суду позивачем пропущений.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача дійсно звільнено 28.08.2019 року, проте остаточний розрахунок здійснений 09.10.2020 року шляхом зарахування коштів на картковий рахунок позивача після набрання законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 420/5780/20.

До суду позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення 24.11.2020 року, тобто через місяць після здійснення остаточного розрахунку.

Отже, позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (вул. Люстдорфська дорога, буд.7, м. Одеса, 65059, ) про визнання протиправною бездіяльності Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 року по 09.10.2020 року у розмірі 210477, 43 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнути з Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ) на ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 по 09.10.2020 у розмірі 31105,95 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.І. Свида

.