Справа № 480/585/20
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 р. Справа № 480/585/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 28.04.20 року у справі № 480/585/20

за позовом ОСОБА_1

до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку здійснити нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути грошову компенсацію за затримку повного розрахунку (невиплату у повному обсязі грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) з 30.10.2019 р. по день прийняття судового рішення у даній справі, зазначивши цей день у рішенні суду, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 по справі № 480/585/20 частково задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправною бездіяльність Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Стягнути з Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.10.2019 р. по 30.04.2020 р. в розмірі 16819,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 по справі № 480/585/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на адресу Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку не надходила заява про збільшення позовних вимог, що порушує права відповідача на справедливий суд у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, суд першої інстанції було порушено вимоги п. 6 ч. 9 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме розгляд справи було проведено без виклику учасників сторін, у зв`язку з чим у відповідача була відсутня можливість про захист своїх прав в суді. Також вважає, що суд першої інстанції не дослідив питання наявності або відсутності складу відповідальності відповідача в частині нездійснення доплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки. Вважає, що позивачу було здійснено повний розрахунок відповідно до чинного законодавства України.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до контракту про проходження військової служби громадянами України (а.с.7-10), позивача наказом Міністра оборони України від 24.04.2015 р. № 276 прийнято на військову службу осіб офіцерського складу та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.

17.08.2016 р. ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

У період із 28.04.2015 р. по 23.01.2019 р. позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури сил АТО та ООС, що підтверджується витягом із послужного списку ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

Наказом військового прокурора об`єднаних сил від 23.01.2019 р. №50к позивача виключено із списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, у зв`язку із направленням у розпорядження Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби (а.с.12).

У період із 24.01.2019 р. по 29.10.2019 р. позивач займав посаду офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку, що підтверджується витягом із послужного списку ОСОБА_1 (а.с.15-16).

Перед виключенням позивача зі списків особового складу частини і звільненням з військової служби, ОСОБА_1 27.10.2019 р. подано на ім`я начальника рапорт щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої ст. 162 Закону України Про відпустки, за період часу з 2016 по 2019 роки, відповідно до п. 14 ст. 10.1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також п. 3 розділу XXXI Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (а.с.13).

29.10.2019 р. наказом начальника Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку позивача було звільнено з військової служби в запас. Частковий розрахунок із ОСОБА_1 був здійснений в листопаді 2019 року. Проте, із розрахунково-платіжної відомості встановлено, що позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій лише за 10 днів 2019 року.

Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках та у 2019 році додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Також виходив з наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розумінні ст.117 КЗпП України за період з 30.10.2019 р. по 30.04.2020 р. в розмірі 16819,80 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п. 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та Про оборону України.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 16-2 Закону України "Про відпустки".

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року у справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З матеріалів справи встановлено, що у період із 28.04.2015 р. по 23.01.2019 р. позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури сил АТО та ООС. Наказом військового прокурора об`єднаних сил від 23.01.2019 р. №50к позивача виключено із списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, у зв`язку із направленням у розпорядження Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби.

З 24.01.2019 р. по 29.10.2019 р. позивач обіймав посаду офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень Херсонського зонального відділу Військової служби порядку.

29 жовтня 2019 року наказом начальника Херсонського зонального відділу Військової служби порядку позивача було звільнено з військової служби в запас.

Отже, при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачені п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у рішенні від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Оскільки відповідач, маючи обов`язок щодо проведення усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток під час прийняття наказу про виключення особи зі списків особового складу, не нарахував та виплатив позивачу грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій, колегія суддів дійшла висновку, що ним було допущено протиправну бездіяльність.

Колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги про те, що позивач проходив військову службу у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку лише у період з 24.01.2019 р. по 29.10.2019 р., а з 2016 по 2018 роки позивач проходив військову службу в лавах Генеральної прокуратури України, а тому в Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку відсутня інформація, чи користувався позивач своїм правом на додаткову відпустку, як учасник бойових дій під час проходження служби в лавах Генеральної прокуратури України, а відтак і відсутні підстави для виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з 2016 по 2018 роки, з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що за час проходження позивачем військової служби на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури сил антитерористичної операції та операції об`єднаних сил у період з 28.04.2015 р. по 23.01.2019 р. додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2019 р. позивачу не надавалася та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період не виплачувалась, про, що свідчить лист Військової прокуратуру об`єднаних сил від 09.04.2020 р. №15-85 (а.с. 50).

Колегія суддів встановила, що позивач проходив військову службу в період з 2016 по 2019 роки у межах одного контракту, який укладено із позивачем у 2015 році. Вказаний контракт не було розірвано, а наказом від 23.01.2019 р. позивача лише виключено із списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, у зв`язку із направленням у розпорядження Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби, відтак, позивач не припиняв проходження військової служби у період з 2016 по 2019 роки. Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності підстав для виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з 2016 по 2018 роки.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивачу було проведено розрахунок у повному обсязі за весь час служби у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку, в тому числі й виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, колегія суддів зазначає, що статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що додаткова відпустка надається на рік без необхідності обрахування пропорційності відпрацьованого часу, а відтак, вказані доводи відповідача є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках та у 2019 році додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за затримку повного розрахунку (невиплату у повному обсязі грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) з 30.10.2019 р. по день прийняття судового рішення у даній справі, зазначивши цей день у рішенні суду, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи встановлено, що спір між сторонами з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні виник у зв`язку із тим, що при звільненні із військової служби з позивачем не проведено своєчасного розрахунку, а саме: не виплачено у повному обсязі грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період проходження позивачем військової служби.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Правова позиція з вказаного питання висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 року у справі №810/451/17, які є обов`язковими для врахування судами інших інстанцій.

Колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги, що на адресу Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку не надходила заява про збільшення позовних вимог, оскільки з матеріалів справи встановлено, що 10.02.2020 р. позивачем на адресу відповідача було направлено заяву про збільшення позовних вимог, про що свідчить опис поштового відправлення та накладна №409 (а.с. 34).

Також колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги, що суд першої інстанції розглянув справу без виклику учасників сторін, у зв`язку з чим у відповідача відсутня була можливість про захист своїх прав в суді, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З матеріалів справи встановлено, що рішення суду першої інстанції прийнято в порядку спрощеного позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від позивача та відповідача не надходило. Відповідач скористався правом надання відзиву на позов. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушував процесуальних прав відповідача.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 по справі № 480/585/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 у справі № 480/585/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко Я.М. Макаренко