Справа № 455/1665/20
Суддя: Кушнір А. В.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 455/1665/20
Провадження № 2-а/455/28/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2021 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Пастриган Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

28.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить суд скасувати постанову поліцейського патрульної поліцій у Львівській області серія ЕАН №3581969 від 20.12.2020 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн за ч. 1 ст.126 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що дану постанову вважає незаконною з наступних підстав. Зазначає, що при виїзді з міста Сколе в напрямку Мукачева його рукою зупинив працівник патрульної поліції та не представившись вимагав показати йому страховий поліс на авто. Причиною зупинки транспортного засобу був непрацюючий задній габарит. Вказує, що він відмовився представити працівнику поліції страховий поліс так, як не вчинив жодного порушення правил дорожнього руху, натомість працівник поліції почав розгляд справи. На клопотання про перенесення розгляду справи за місцем його прописки отримав відмову та працівник поліції переніс розгляд справи у м.Львів, де сам і розглянув справу. Враховуючи наведене вважає таке рішення інспектора неправомірним.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2020 року, справа передана для розгляду судді ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 31.12.2020 даний адміністративний позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.01.2020.

Ухвалою суду від 11.01.2021року, постановлену без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи було відкладено у зв`язку із неявкою представника відповідача на 28.01.2021.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Пояснив, що працівники поліції його зупинили безпідставно, він пред`явив їм водійські права та техпаспорт на автомобіль, однак вони почали вимагати у нього страховий поліс, на що він принципово відмовився, оскільки вважає, що вони не мали права вимагати такий у нього. Крім того, зазначив, що при розгляді справи він подавав клопотання про передачу справи на розгляд за його місцем реєстрації, однак йому відмовлено у цьому. Також стверджує, що він не встиг прибути на розгляд справи у призначений час та місце. Просить суд позовні вимоги задовольнити та скасувати оскаржувану постанову.

Представник відповідача Управління патрульної поліції у Львівській області в судове засідання не з`явився, хоча відповідач був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (№952), про причини неявки суд не повідомив, а також від відповідача не надійшло до суду відзиву на позовну заяву, жодних заяв чи клопотань, зокрема, про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у відсутності його представника.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі , зокрема: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності представника відповідача.

Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 21.12.2020 молодший лейтенант поліції третього батальйону третьої роти УПП у Львівській області Чміль В.В. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №3581969, якою на ОСОБА_1 (позивача у справі) накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП у виді штрафу у розмірі 425 гривень. Згідно даної постанови встановлено, що 20.12.2020 о 12.50год (М-06 656км) водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з непрацюючою задньою лампою стоп сигналу, а також без чинного страхового поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.2.1 «ґ» ПДР України.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню, зокрема, норми Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства, Правил дорожнього руху, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, згідно вимог ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Згідно ст.222 КУпАП, саме до компетенції органів Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частинами першою, другою і четвертою статті 126 КУпАП.

Згідно ч. 2 цієї статті, від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 30 червня 1993 року N 3353-XII «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Суд також враховує, що відповідно до статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно пп. «ґ» п. 2.1. Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до пп. «а» пункту 2.4 Правил дорожнього руху, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР.

Згідно пп. 21.1, 21.2 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладення договору страхування є необов`язковим. Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1статті 13 цього Закону. Контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод; органами Державної прикордонної служби України під час перетинання транспортними засобами державного кордону України.

Відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Пунктом 21.4 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, установлену законом.

Згідно зі статтею 53 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 р. № 1961-IV посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Виходячи з наведених вище правових норм, право органів Національної поліції перевіряти наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий поліс.

Таким чином, забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, водій транспортного засобу повинен мати при собі такий поліс та на вимогу працівника поліції пред`явити цей поліс для перевірки.

Частина 1 ст.126 КУпАП передбачає, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом правопорушення, передбаченого частиною 1 вказаної статті, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Об`єктивна сторона правопорушення - це формальний склад керування транспортними засобами особою, яка, зокрема, не мала при собі чи не пред`явила для перевірки поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суб`єктивна сторона правопорушень, передбачених коментованою статтею, є вина у формі прямого умислу. Суб`єктами правопорушень, є особи, які здійснюють керування транспортними засобами.

Тобто, склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП включає не лише керування транспортним засобом за відсутності поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а й у випадку відмови пред`явити такий на законну вимогу посадові особи Національної поліції для перевірки. Отже, сама по собі наявність такого полісу не звільняє від відповідальності, встановленої вказаною статтею, у випадку його не пред`явлення.

Вказана норма є імперативною, та встановлює відповідальність за відсутність при собі або непред`явлення для перевірки поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), а відтак, є самостійним складом адміністративного правопорушення.

Отже, керування транспортним засобом можливе лише за наявності Полісу, і такий може бути предметом перевірки при встановленні права особи на керування транспортним засобом та відсутність Полісу є самостійною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 18.04.2018 у справі № 682/2232/16-а (К/9991/3500/18).

Також варто зазначити наступне.

Частина перша статті 254 КУпАП передбачає, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол.

Водночас, частина третя вказаної статті встановлює, що при вчиненні адміністративних правопорушень, перелічених в статті 258 КУпАП протокол не складається, а виноситься постанова про накладення адміністративного стягнення.

Вказана норма містить гіпотезу про факт вчинення адміністративного правопорушення та диспозицію необхідності фіксації вчиненого правопорушення протоколом.

Отже, законодавець, з метою спростити та скоротити в часі розгляд деяких справ про адміністративне правопорушення, становив виняток з диспозиції статті 254 КУпАП. Однак спрощений розгляд справ за вказаними статтями не зменшує їх суспільну небезпечність і не встановлює жодних привілеїв у порівнянні з іншими статями КУпАП, складання протоколу в яких є обов`язковою процедурою.

Поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності входить до комплексу обов`язкових документів, які дають право керування транспортним засобом на рівні з посвідченням водія та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Вказаний висновок щодо розглядуваної категорії справ узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 5 червня 2019 року у справі №572/703/17.

Крім того, як зазначив КАС ВС у постанові від 21.11.2018 у справі № 465/6677/16-а, положеннями статті 53 Закону № 1961-IV передбачено право органів Національної поліції перевіряти наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а підпунктами 2.1, 2.4 ПДР України, встановлено обов`язок водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий поліс. Крім того, відповідно до статті 258 КУпАП, розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, здійснюється саме безпосередньо на місці вчинення правопорушення та без складання протоколу, що в свою чергу свідчить про дотримання відповідачем процедури розгляду справи та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд звертає увагу, що за вказаних обставин, при вирішені питання щодо правомірності винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та притягнення позивача до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП, визначальним є встановлення факту пред`явлення чи не пред`явлення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Керування транспортним засобом за відсутності при собі або не пред`явлення для перевірки полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є самостійним складом правопорушення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 21.12.2018 (справа №175/1224/16-а), від 16.05.2018 (справа №750/7242/16-а), від 08.11.2018 (справа №545/1792/16-а).

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для складання оскаржуваної постанови на позивача стало виявлення керування транспортним засобом без чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Частинами 1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.1,2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Суд зазначає, що факт непред`явлення позивачем на вимогу працівників патрульної поліції полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на зазначений вище автомобіль не заперечується позивачем, про що зазначено як у позовній заяві так і підтверджено у наданих в судовому засіданні поясненнях позивача.

Також, суд звертає увагу на те, що позивач не надав суду копію діючого (на час винесення оскаржуваної постанови) полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на спростування доводів оскаржуваної постанови.

Матеріали справи не містять жодних доказів наявності у позивача поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності станом на 20.12.2020, так само, як і на момент розгляду справи в суді.

Щодо аргументів позивача щодо відсутності правових підстав у працівників поліції для зупинки транспортного засобу, то суд зауважує, що такі не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 Правил дорожнього руху, зокрема, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності входить до комплексу обов`язкових документів, які дають право керування транспортним засобом на рівні з посвідченням водія та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Отже, відсутність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не спростовує факту адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, об`єктивна сторона якого полягає, зокрема, у непред`явленні відповідного договору на вимогу працівників поліції та його наявності.

Крім того, у п.24,25 постанови ВС від 11 червня 2020 року у справі №415/123/17, зокрема зазначено, що «…експлуатація транспортного засобу з непрацюючим заднім правим стоп сигналом є правопорушенням в розумінні Правил дорожнього руху, хоча і не тягне за собою адміністративну відповідальність за умови, що така експлуатація здійснюється у світлу пору доби. Отже, наведене правопорушенням ПДР є підставою для зупинки поліцейським транспортного засобу відповідно до п.1 ч.1 ст. 35 Закону № 580-VIII та вимаганням відповідно до п.2 ч.1 ст. 32 Закону №580-VIII у водія пред`явлення документів, в тому числі і страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Зважаючи на викладені обставини, доводи позивача з приводу неправомірної вимоги відповідача щодо пред`явлення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є помилковими.

Таким чином, покликання позивача на відсутність у нього обов`язку у спірних правовідносинах щодо пред`явлення страхового полісу спростовуються наведеними вище нормами права та встановленими фактичними обставинами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення ним ч. 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У позовній заяві, а також наданих в судовому засіданні поясненнях, позивач також покликається на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм процесуального законодавства, зокрема, на те, що його безпідставно та не у встановленому законом порядку було зупинено працівниками поліції, також було відхилено його клопотання про розгляд справи за його місцем реєстрації.

Варто заначити, що згідно зі статтею 14 Закону України «Про дорожній рух», учасник дорожнього руху може оскаржити дію працівника відповідних підрозділів Національної поліції, військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України у разі порушення з його боку чинного законодавства.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач оскаржував зазначені дії працівників поліції щодо його зупинки, доказів неправомірної поведінки останніх, суду не надав.

Також суд звертає увагу на те, що у разі порушення вимог щодо законності підстав зупинення транспортного засобу поліцейський може бути притягнутий до відповідальності, передбаченої законом, але це жодним чином не нівелює порушення водієм п. 2.1. «ґ» та не звільняє останнього від відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Крім того, з цього приводу, суд звертає також увагу на те, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Таким чином, суд зазначає, що з врахуванням всіх обставин справи, скасування постанови з однієї лиш формальної підстави не забезпечить дотримання принципу справедливості та не спростує вчиненого позивачем правопорушення.

Крім того суд вважає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірних рішень і, як наслідок, про їх скасування.

Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 (провадження №К/9901/50453/18) та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15 (провадження №К/9901/19896/18).

Враховуючи усе вищенаведене, суд вважає, що оскаржувана постанова була винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справи про адміністративні правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, доказів, які б спростовували факт наявності адміністративного правопорушення за ч.1 ст.126 КУпАП, чи обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем не надано, а судом таких обставин не встановлено, докази порушення відповідачем процедури винесення постанови про накладання адміністративного стягнення відсутні, адміністративне стягнення застосовано відповідачем у відповідності до вимог закону, у межах санкцій статті, за якою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності, а відтак, з огляду на встановлені вище фактичні обставини, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова є правомірною, прийнятою у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, і не підлягає скасуванню, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72-78, 241-246, 250, 271, 272, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №3581969 від 21.12.2020, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Старосамбірський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Управління патрульної поліції у Львівській області; місцезнаходження: м.Львів, вул.Перфецького, 19.

Повний текст судового рішення проголошено 29 січня 2021року.

Суддя А.В.Кушнір