Справа № 203/3641/20
Суддя: Ханієва Ф. М.
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/3641/20
Провадження № 2-а/0203/4/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сядро Г.Г.,

за участі:

представника позивача - Маслова С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора рядового поліції України 2 роти батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Курія Василя Васильовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

13 жовтня 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Інспектора рядового поліції України 2 роти батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Курія Василя Васильовича (далі - відповідач-1), в якому з урахуванням виправленої редакції позовної заяви від 27.10.2020 року, просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕАМ № 3261392 від 09.10.2020 року про адміністративне правопорушення, а провадження по справі - закрити.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 09.10.2020 року її зупинив відповідач-1, який пояснив їй, що вона порушила Правила дорожнього руху, а саме керувала транспортним засобом, проїхав перехрестя на вимкнену додаткову секцію світлофора, чим порушила п. 8.7.3. з) Правил дорожнього руху, і на місці він виніс оскаржувану нею постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності. Також за поясненнями позивача, в усній бесіді з відповідачем-1 вона повідомила його про те, що бажає скористатися своїми правами і ознайомитися з матеріалами справи, іншими доказами, в чому їй було відмовлено. Після цього позивач повідомила працівникам поліції, що вона бажає скористатися послугами адвоката під час розгляду справи, на що працівник поліції повідомив їй, що не заперечує і дозволяє скористатися їй таким правом. Позивач одразу зателефонувала адвокату Маслову С.С., повідомила про вказані обставини та адвокат порадив їй, враховуючи, що це була п`ятниця 20 година 40 хвилин, заявити клопотання про відкладення розгляду справи до понеділка 12 жовтня 2020 року, призначивши час, місце розгляду справи. Як зазначила позивач, нею було заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, проте відповідач-1 відповів їй відмовою, вказавши, що виніс постанову на місці про притягнення її до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу у розмірі 425,00 грн.

Позивач вважає дії працівника поліції щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП протиправними, а оскаржувану постанову такою, що підлягає скасуванню. При цьому, позивач зазначила, що адміністративний матеріал, на підставі якого була винесена оскаржувана постанова не містить доказів та взагалі відсутній будь-який матеріал, який би працівник поліції розглянув на місці, як це передбачено чинним законодавством України.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Маслов С.С. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. При цьому він зазначив, що особливу увагу слід звернути на Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26 травня 2015 року щодо офіційного тлумачення положення ч. 1. ст. 276 КУпАП в частині «розгляду справи за місцем правопорушення». Крім того, за поясненнями представника позивача, важливим є не сам факт порушення чи непорушення позивачем вимог Правил дорожнього руху, а порушення відповідачем-1 порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, бо така була розглянута на місці без надання позивачу можливості для реалізації її права на захист.

Відповідач-1 надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення проти позовної заяви відповідач-1 мотивував тим, що винесена ним постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності повністю відповідає вимогам чинного законодавства та ним була дотримана процедура її прийняття. При цьому, як зазначив відповідач-1, законодавством встановлені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а на місці вчинення правопорушення виноситься постанова, притягнення особи до адміністративної відповідальності фактично відбувається у скороченому провадженні. Так, працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08.08.2015 року наділені Законом № 596-VIII від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі на місці вчинення правопорушення. Також на думку відповідача-1, позивачем не наведено аргументів, які б спростовували наявність у її діях складу адміністративного правопорушення, що у свою чергу, викликає сумніви щодо відповідності обставинам справи всіх його аргументів. Разом з поясненнями до суду наданий оптичний DVD-диск, який містить у собі той самий відеозапис, що був покладений в основу оскаржуваної постанови.

З огляду на викладене, відповідач-1 вважає оскаржувану постанову прийнятою на підставі беззаперечних фактичних даних, а дії поліцейських були такими, що в повному обсязі відповідають нормам діючого законодавства. Тому відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - відповідач-2) у своїх письмових поясненнях по суті позовних вимог зазначив, що вважає оскаржувану постанову прийнятою на підставі беззаперечних фактичних даних, а дії поліцейських такими, що в повному обсязі відповідають нормам чинного законодавства України. Його пояснення по суті відповідають поясненням відповідача-1, які описані судом вище. З огляду на це, відповідач-2 заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні повністю.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Адміністративний позов не відповідав вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України, тому ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року був залишений без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с.10-11).

27 жовтня 2020 року у встановлений судом строк позивач усунула недоліки позовної заяви належним чином (а.с.20-25).

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи (а.с.26).

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року було та залучено до участі в адміністративній справі в якості другого відповідача (відповідач-2) - Департамент патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ) (а.с.35-36).

У судове засідання з`явився представник позивача.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. При цьому відповідач-1 та представник відповідача-2 разом з відзивом на позов та письмовими поясненнями надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 194, ч. 1 ст. 205 КАС України, суд розглянув справу за відсутності відповідачів.

Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення представника позивача, досліджені докази, що містяться в матеріалах справи.

21 січня 2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (а.с.52).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09.10.2020 року о 20:46 годині відповідачем-1 була винесена оскаржувана постанова, серії ЕАМ № 3261392, за відомостями з якої 09.10.2020 року о 20:37 годині у місті Дніпрі, пр. Кірова, водій проїхав перехрестя на вимкнену додаткову секцію світлофора, чим порушив п. 8.7.3 з) Правил дорожнього руху, а саме: порушення проїзду на вимкнений сигнал додаткової секції, що забороняє рух у напрямку, вказаному стрілкою, чим порушено ч. 2 ст. 122 КУпАП. Оскаржуваною постановою на позивача було накладено штраф у розмірі 425,00 грн. Крім того, у постанові зазначено, що до постанови додано відеофіксацію авто реєстратора (а.с.6).

На відеозаписі з DVD-диску зафіксовано подію адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, як про це зазначено в оскаржуваній постанові (а.с.45).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу скасування постанови серії ЕАМ № 3261392 від 09.10.2020 року про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі відносно ОСОБА_1 .

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

У відповідності до пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань зокрема регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (в редакції, чинній на момент вчинення адміністративного правопорушення), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 1.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 8.7.3 з) ПДР, сигнали світлофора мають такі значення: вимкнений сигнал додаткової секції забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою (стрілками).

Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтями 8, 18, 23 Закону України Про «Національну поліцію» встановлено, що на поліцію покладено завдання регулювати дорожній рух та здійснювати контроль за дотриманням Правил дорожнього руху України та його учасниками, при цьому поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, законами України та іншими нормативно-правовими актами, що регламентують діяльність поліції.

Частиною 1 ст. 35 вищевказаного Закону встановлено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті (частина 2).

Верховний суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/855/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

У постанові Верховного Суду від 15.11.2018 року Верховний Суд в рамках справи № 524/5536/17 Суд сформулював правовий висновок про те, що в постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в обов`язковому порядку повинно бути зазначено технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі № 524/9716/16-а, що у постанові про порушення ПДР обов`язково має бути вказано технічний засіб, за допомогою якого здійснено фото- чи відеозапис порушення.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, співробітники поліції, суб`єкти владних повноважень, зобов`язані застосовувати вказані правові позиції у своїй діяльності щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Аналіз вищенаведених норм чинного законодавства України крізь призму практики Верховного Суду, яка на підставі частини 5 статті 242 КАС України враховується судом, вказує, що поліцейський наділений законом повноваженнями, зокрема зупиняти транспортні засоби, серед іншого, у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху, при цьому поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, а водій, що на вимогу працівника поліції повинен зупинитися з дотриманням вимог ПДР, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пп. 2.1. ПДР. При цьому суд враховує, що в оскаржуваній постанові відповідачем-1 вказаний технічний засіб, на якій було здійснено відеозапис події правопорушення, який був оглянутий судом в судовому засіданні.

Суд, з огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини справи, досліджені докази, дійшов висновку, що оскаржувана постанова відповідача-1 винесена з дотриманням вимог чинного законодавства України. Адже відповідачем-1 було доведено належними та допустимим доказами порушення позивачем ПДР, а саме п. 8.7.3 з) ПДР, тобто проїзд на вимкнений сигнал додаткової секції, що забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою.

З приводу посилань представника позивача на те, що позивачу не було забезпечено право на захист, відповідно до вимог ст. 268 КУпАП, суд зазначає, що такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами. Тим більше, за твердженнями позивача, їй була надана можливість на реалізацію права на правову допомогу та зв`язок з адвокатом.

Також суд вважає помилковими доводи позивача щодо протиправності розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу, з огляду на таке.

За змістом положень статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частинами першою-третьою, п`ятою-шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою-третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1-126, частинами першою, другою, четвертою статті 126) тощо.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У відповідності до вимог частини третьої статті 254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.

Аналіз положень частин першої - третьої статті 258 КУпАП дозволяє дійти висновку, що їх дія поширюється:

1) на правопорушення, визначені в частині першій цієї статті;

2) у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

3) на випадки, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Частина друга статті 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень, у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно на спірні правовідносини поширюється дія положення частини четвертої статті 258 КУпАП, коли уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121,статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127,статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Отже, під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, працівники Національної поліції наділені законом повноваженнями здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення. Тобто з 08.08.2015 року набрав чинності Закон України від 14.07.2015 року № 596-VIII, яким поліцейських було наділено повноваженнями розглядати справи про адміністративні правопорушення, в тому числі за частиною 2 статті 122 КУпАП в скороченому провадженні. З огляду на це, суд не бере до уваги посилання представника позивача на Рішення КСУ від 26.05.2015 року № 5-рп/2015.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України», Суд вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Суд, керуючись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення адміністративного позову та вважає прийняту відповідачем-1 постанову законною та такою, що скасуванню не підлягає.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене вище, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи суд не знайшов підстав для скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про судові витрати.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що з урахуванням вимог ст. 139 ЦПК України, рішення суду про відмову у задоволенні адміністративного позову, судові витрати зі сплати судового збору позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 262, 286, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспектора рядового поліції України 2 роти батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Курія Василя Васильовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 28.01.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва