Справа № 640/21508/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просила:

- визнати відмову Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації щодо зняття з реєстрації місця проживання за адресою по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 (1986р.н.), ОСОБА_3 (1987 р.н.), ОСОБА_4 (1971 р.н.), ОСОБА_5 (1989 р.н.), протиправною.

- зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію зняти з реєстрації місця проживання за адресою по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (1986 р.н.), ОСОБА_3 (1987 р.н.), ОСОБА_4 (1971 р.н.), ОСОБА_5 (1989 р.н.).

Позов обґрунтовано тим, що згідно частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви, що подається органу реєстрації, відтак відповідач протиправно відмовив у здійсненні таких дій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що невиконання відповідачем покладених на нього законом обов`язків, а саме: зняття з реєстрації фізичних осіб, призводить до порушення прав позивача.

На думку позивача, до юрисдикції відповідача відносяться повноваження щодо зняття з реєстрації осіб, дані правовідносини є публічно-правовими та мають вирішуватись за правилами адміністративної юрисдикції.

Згідно частини другої ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Передаючи справу на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, так як позивач оскаржує дії відповідача, спрямовані на надання права реєстрації місця проживання та права користування земельною ділянкою, тому даний спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції у повній мірі з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria2» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …».

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацом 3 пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у цьому Кодексі термін публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У той же час, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №826/3620/17 (провадження № 11-1393апп18).

Частиною третьою статті 19 КАС України визначено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини у даній справі стосуються визнання незаконною відмову щодо зняття з реєстрації місця проживання за адресою по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 (1986р.н.), ОСОБА_3 (1987 р.н.), ОСОБА_4 (1971 р.н.), ОСОБА_5 (1989 р.н.).

Тобто, даний спір направлений на поновлення позивачем свого порушеного права користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з незаконною реєстрацією вказаних осіб за цією адресою.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 11 ЦК України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

На підставі частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Оскільки спір про зняття з реєстрації місця проживання осіб - ОСОБА_2 (1986р.н.), ОСОБА_3 (1987 р.н.), ОСОБА_4 (1971 р.н.), ОСОБА_5 (1989 р.н.), може впливати на їх майнові права та інтереси, тому цей спір стосується приватно-правових відносин і, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, не підлягає розгляду в порядку КАС України, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №646/8672/17 (провадження № 11-848апп19).

Вказане свідчить про те, що дані позовні вимоги виникли з приводу захисту житлових прав та інтересів позивача та мають похідний характер від вимог у приватно-правовому спорі.

Разом з тим, передаючи справу справу на розгляд до Святошинського районного суду міста Києва на підставі пункту 2 частини першої статті 29 КАС України, судом першої інстанції не було враховано наступне.

У відповідності частини першої статті 25 КАС України встановлена територіальна юрисдикція (підсудність) для справ з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної особи, згідно якої такі спраи вирішуються адміністративним судом за вибором позивача: судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або судом за місцем знаходження відповідача.

У свою чергу, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо: при відкритті провадження у справі встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Тобто, правилами статті 29 КАС України визначено можливість передачі справи саме до іншого адміністративного суду, у той час як спірні правовідносини виникли у призмі цивільних правовідносин.

Відтак, у даному випадку не може бути застосовано норми цієї статті, оскільки вона стосується питання щодо територіальної юрисдикції, у той час як у даній справі мова йде про предметну підсудність.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про передачу даної справи на розгляд до Святошинського районного суду міста Києва передчасним.

У той же час, слід відмітити, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості приймати судові рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги щодо підсудності позовної заяви, до моменту відкриття провадження у такій справі судом першої інстанції.

Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції - скасувати та направити справу до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду на стадію вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року - скасувати, а справу № 640/21508/20 направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду на стадію вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук