Справа № 120/1909/19-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1909/19-а

Головуючий у 1-й інстанції: Жданкіна Н.В.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

27 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року (прийняте у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі - відповідач 1, 2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

позивач звернулась із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просила:

- визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області у застосуванні для визначення позивачу в грудні 2018 року і в 2019 року посадового окладу зі встановленої п.3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ від 06.12.2016 розрахункової величини - прожитковий мінімум;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області в незастосуванні для визначення позивачу з 04.12.2018 по 01.06.2019 посадового окладу у встановленому п.23 Закону № 1402-VІІІ від 02.06.2016, ч.3 ст.129 Закону № 2453-VV від 07.07.2010, ч.3 ст.133 Закону № 192-VІІІ від 12.02.2015 в редакції Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 розмірі 15 мінімальних заробітних плат;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України надати Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Вінницькій області в повному обсязі кошти для визначення позивачу з 04.12.2018 і надалі до дня припинення такого права посадового окладу у встановленому п.23 Закону № 1402-VІІІ від 02.06.2016, ч.3 ст.129 Закону № 2453-VV від 07.07.2010, ч.3 ст.133 Закону № 192-VІІІ від 12.02.2015 в редакції Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 розмірі 15 мінімальних заробітних плат, встановлених на 2018, 2019 і 2020 роки Законом України "Про державний бюджет України";

- зобов`язати ТУ ДСА у Вінницькій області донарахувати і виплатити позивачу з 04.12.2018 по 01.06.2019, нарахувати і виплачувати їй надалі до дня припинення такого права суддівську винагороду, виходячи з розміру посадового окладу 15 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік", Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік", Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.08.2019 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльності ТУ ДСА України у Вінницькій області щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України "Про державний бюджет" на 2018, 2019 роки, з 04.12.2018;

- зобов`язано ТУ ДСА України у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 04.12.2018 по 01.06.2019, обчислену на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік".

В задоволенні позовних вимог звернутих до ДСА України відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА України у Вінницькій області щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України "Про державний бюджет" на 2018, 2019 роки, з 04.12.2018, є обґрунтованою.

Разом з тим, саме на ТУ ДСА України у Вінницькій області покладено обов`язок щодо нарахування та виплати суддівської винагороди суддям Гайсинського районного суду Вінницької області. В той же час, вимоги прохальної частини позовної заяви звернуті до ДСА України на переконання суду є передчасними, а відтак не підлягають задоволенню.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - ТУ ДСА України у Вінницькій області подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що ТУ ДСА України у Вінницькій області здійснило нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 прожиткових мінімумів, на підставі положень чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

IV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2019 апеляційну скаргу залишено без руху.

28.10.2019 до суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2019 справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження на 11.12.2019

10.12.2019 до суду надійшло клопотання позивача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду в зразковій справі № 200/9195/19-а.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду в зразковій справі № 200/9195/19-а.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження на 27.01.2021.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Згідно з указом Президента України від 23.04.2008 № 392/2008 позивача призначено на посаду судді Гайсинського районного суду Вінницької області строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 № 246-VIІ "Про обрання суддів" позивача обрано на посаду судді Гайсинського районного суду Вінницької області безстроково.

На підставі наказу Гайсинського районного суду Вінницької області від 05.09.2016 за №54 ос позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років судді Гайсинського районного суду Вінницької області в розмірі 40 відсотків посадового окладу.

Також, згідно відомостей зазначених у розрахунковому листі за 2018 рік, грошове забезпечення судді Гайсинського районного суду Вінницької області відповідачем - 2 визначено із застосуванням розрахункової величини для встановлення посадових окладів, - прожитковий мінімум, - відповідно до п.3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 за № 1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (Закон № 1774-VІІІ).

Не погоджуючись з таким розміром суддівської винагороди, позивач звернувся з даним позовом до суду.

VII. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже апеляційний суд не надає правової оцінки постанові суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову за такими доводами.

Згідно із статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частинами другою та третьою статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Закон №2453-VI від 07.07.2010 року (далі по тексту - Закон №2453) визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 №716-VII було виключено положення абзацу пятого частини третьої статті 129 Закону №2453 (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIІІ від 12.02.2015 (далі по тесту - Закон №192) викладено в новій редакції Закон №2453, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016 (далі по тест - Закон №1402), частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону №1402 встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.

Водночас Законом Україи "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.122016 (далі по тексту - Закон №1774), який набрав чинності з 01.01.2017, зокрема, частину третю статті 135 Закону №1402 було викладено в такій редакції: "Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року".

Відповідно до статей 7, 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

Статтями 7, 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2018 року встановлено - 1762 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3723 грн..

Пунктом 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402 (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування") було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом №1402), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №41-45, сторінка 529; 2015 рік, №18-20, сторінка 132 з наступними змінами).

Пункт 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402 передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №41-45, сторінка 529; 2015 рік, №18-20, сторінка 132 з наступними змінами).

Згідно із частиною першою статті 133 Закону №2453 (у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774, що набрав чинності 01.01.2017 року.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774 встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Згідно із пунктом 9 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774 до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

В даній справі спірним є питання правильності розрахунку ТУ ДСА України в Дніпропетровській області суддівської винагороди позивача, проведеного після набрання законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018. На думку позивача, з якою погодився суд першої інстанції, винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, а не виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.

Водночас, як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону №2453, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку із цим у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Тож внаслідок прийняття Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.

Проте, як зазначалось вище, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та встановив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Законом №1402 в редакції Закону №1774 (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Як свідчить зміст Закону №1774, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.

Водночас пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774 законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.

З прийняттям Закону №1774 в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18 та від 9 серпня 2019 року у справі №826/9404/17.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до статей 7, 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн, як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

З викладеного випливає, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн (10 х 1600 грн мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн. (10 х 1600 грн).

Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру її матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін. До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з грудня 2018 року до червня 2019 року включно), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому ТУ ДСА України у Вінницькій області правомірно керувалося його положеннями. Натомість, з огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину.

Окрім цього, на розгляді Верховного Суду знаходилась зразкова справа за №200/9195/19-а з вказаних правовідносин.

В постанові від 04 листопада 2020 року Велика Палата Верховного Суду з аналізу правового регулювання з вказаних правовідносин дійшла висновку про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.

Крім того зазначено, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України "Про оплату праці", прийнято Закон №1774, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.

Перехід на нову розрахункову величину - неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за Законом №2453. На момент набрання чинності Законом №1774 суддівська винагорода на підставі положень Закону №1402 ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного Суду встановила відсутність негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни розрахункової величини у цій ситуації.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зміна розрахункової величини, яка використовується для визначення розміру суддівської винагороди, яка б призвела до фактичного зменшення винагороди, що вже реально виплачується суддям у грошовому виразі, є недопустимою, оскільки безпосередньо впливає на гарантії незалежності суддів. Порушень принципів недискримінації, пропорційності, правової визначеності та "якості закону" Велика Палата Верховного Суду не встановила. Зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум стосується не лише суддів, а поширюється на широку сферу суспільних відносин.

Суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом №1402.

Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.

При цьому перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.

Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність відмови позивачу в нарахуванні та виплаті за період з 04.12.2018 по 11.06.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

VIII. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.

У силу п. 2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.