Справа № 260/2555/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2021 року м. Ужгород№ 260/2555/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Ужгородської міської ради до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернулася Ужгородська міська рада (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, ) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (88000, Закарпатська область м. Ужгород, пл. Ш. Петефі, 14, ), в якому просить суд: "1. Прийняти позовну заяву до свого провадження та поновити Ужгородській міській раді строк для звернення до адміністративного суду, як такий що пропущено з поважних причин; 2. Витребувати в Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України копію матеріалів виконавчого провадження № 62322847; 4. Визнати протиправними та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Федорчака Миколи Богдановича від 11.06.2020 року ВП № 62322847 "Про стягнення виконавчого збору".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року позовну заяву Ужгородської міської ради до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови було залишено без розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Ужгородської міської ради Закарпатської області задоволено. Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/2555/20 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

19 листопада 2020 року вказана справа надійшла до Закарпатського окружного адміністративного суду, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі та справу передано на продовження розгляду судді Гаврилко С.Є..

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року було прийнято до розгляду дану адміністративну справу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року, що ухвалене у справі № 260/731/20 (суддя Плеханова З.Б.) задоволено повністю позовні вимоги ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, за участі третьої особи Управління Служби безпеки України в Закарпатській про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. 04 червня 2020 року, з метою негайного виконання рішення суду, було видано виконавчий лист, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу закупівель та регулювання економічної діяльності Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради з 18 березня 2020 року. 11 червня 2020 року, за заявою ОСОБА_1 відповідачем було відкрито виконавче провадження № 62322847 та винесено постанову від 11 червня 2020 року про стягнення виконавчого збору в сумі 18892 грн. Позивач вказує, що постанову про відкриття виконавчого провадження, так і постанову про стягнення виконавчого збору Ужгородською міською радою отримано 15 червня 2020 року. Відповідно до розпорядження міського голови "Про Данканича А.Е." від 15 червня 2020 року № 96-р, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу закупівель та регулювання економічної діяльності департаменту міського господарства з 18 березня 2020 року. При цьому, підставою для прийняття такого розпорядження стала саме заява ОСОБА_1 та рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року по справі № 260/731/20. Відтак, позивач вказує, що Ужгородська міська рада добровільно виконала рішення Закарпатського окружного адміністративного суду та на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі, не була обізнана про існування відкритого виконавчого провадження по цій справі. У зв`язку із чим, позивач вважає, що оскаржена є протиправною та підлягає скасуванню.

У відзиві відповідач не погоджується із позицією, викладеною у позовній заяві та просить суд у задоволенні позову відмовити з огляду на правомірність прийнятої постанови, яку оскаржує позивач. Зокрема, зазначає, що після відкриття виконавчого провадження № 62322847, 18 червня 2020 року ОСОБА_1 повідомив старшого державного виконавця про те, що боржником рішення суду щодо поновлення його на роботі виконано та було ним надано копію трудової книжки з відміткою про поновлення на роботі та розпорядження Ужгородського міського голови від 15 червня 2020 року № 96-р. Відповідач вказує, що, відповідно до статті 27 частини 9 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, боржником виконано рішення суду після відкриття виконавчого провадження. У зв`язку із чим просив відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися та не повідомили суд про причини неявки, хоча судом вживалися заходи щодо виклику учасників справи, що передбачені Главою 7 Розділу І КАС України.

Статтею 287 частиною 4 КАС України визначено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 129 частини 2 КАС України учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки.

Враховуючи вимоги статті 287 КАС України щодо особливостей розгляду даної категорії термінових справ та особливості повідомлення учасників справи, визначені статтею 268 КАС України, судом вживалися заходи направлення відповідачу повістки про виклик шляхом надсилання на електронну адресу останнього зазначеної та у відповідності до підтвердження про отримання 21 січня 2021 року тексту повістки, що надійшло до суду, останній вважається належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду (а.с. 156 (на звороті)).

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до статті 205 частини 9 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

А відтак, оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду даної справи, у відповідності до статті 205 КАС України їх неявка не перешкоджає даної розгляду справи.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 9 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" (далі - Постанова № 870), Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області, до складу якого входило Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ліквідовано та відповідно до пункту 2 Постанови № 870 утворено Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Відповідно пункту 3 абзацу 4 Постанови № 870, міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, тобто Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Відповідно до статті 1 частини 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та пункту 3 "Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 (в редакції наказу Міністерства юстиції України №2832/5 від 29.09.2016) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є орган державної виконавчої служби, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень.

Таким чином, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є належним відповідачем у даній справі.

Як вбачається із КП "Діловодство спеціалізованого суду" рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року по справі № 260/731/20 (суддя Плеханова З.Б.) задоволено повністю позовні вимоги ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, за участі третьої особи Управління Служби безпеки України в Закарпатській про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, поновлено ОСОБА_1 , на посаді головного спеціаліста відділу закупівель та регулювання економічної діяльності Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради з 18 березня 2020 року. Рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць в розмірі 26032 грн підлягає до негайного виконання.

04 червня 2020 року Закарпатським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист № 260/731/20/2020 з виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року по справі № 260/731/20, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу закупівель та регулювання економічної діяльності Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради з 18 березня 2020 року (а.с.а.с. 6, 7).

11 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ВПВР УДВС ГТУЮ у Закарпатській області із заявою про примусове виконання вказаного рішення суду (а.с. 75).

Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 11 червня 2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 62322847 з виконання виконавчого листа 260/731/20/2020 та надано строк для виконання рішення суду протягом 10 днів (а.с.а.с. 73, 74).

11 червня 2020 року постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Закарпатській області ВП № 62322847 на підставі статей 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" постановлено стягнути з боржника -виконавчий збір у розмірі 18892 грн (а.с.а.с. 67, 68).

Відповідно до розпорядження міського голови "Про Данканича А.Е." від 15 червня 2020 року № 96-р, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу закупівель та регулювання економічної діяльності департаменту міського господарства з 18 березня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року по справі № 260/731/20 (а.с. 8).

18 червня 2020 року ОСОБА_1 повідомив відповідача про виконання боржником рішення суду щодо поновлення його на роботі (а.с.а.с. 62-64).

Вважаючи постанову старшого державного виконавця ВПВР УЗПВР у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ВП № 62322847 від 11 червня 2020 року протиправною, з метою захисту своїх прав - Ужгородська міська рада звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі по тексту - Закон України № 1404-VIII).

Так, статтею 1 Закону України № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 26 частиною 5 Закону України № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (стаття 26 частина 6 Закону України № 1404-VIII).

Відповідно до приписів статті 27 частини 1 Закону України № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Нормами статті 27 частини 3 Закону України № 1404-VIII передбачено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Аналіз наведених норм Закону України № 1404-VIII дає можливість зробити висновок про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14 роз`яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV (який був чинним на той час) витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2018 у справі № 910/1587/13.

Відповідно до статті 10 Закону України № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Іншими заходами примусового характеру, що передбачені цим Законом, у разі виконання рішення немайнового характеру можуть бути заходи, які передбачені статтями 64-67 Закону України № 1404-VIII.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення; вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Як зазначалося вище, за своїм змістом виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до виконання рішення.

Суд зазначає, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі 260/731/21 в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 є рішенням немайнового характеру.

Порядок виконання таких рішень передбачений розділом VIII Закону України № 1404-VIII.

Відповідно до статті 63 Закону України № 1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 39 частини 1 пункту 9 Закону України № 1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Проаналізувавши положення статті 63 Закону України № 1404-VIII суд зазначає, що під час виконання рішень немайнового характеру державний виконавець фактично надає боржнику строк на добровільне виконання рішення, а у випадку повторного невиконання боржником рішення протягом наданого строку законодавець диференціює подальші дії державного виконавця залежно від участі боржника в процесі виконання рішення.

Так, якщо рішення можливо виконати без участі боржника державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, тобто не вживає жодних заходів примусового виконання рішення.

Таким чином, положення Закону України № 1404-VIII, що визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, які не можуть бути виконані без участі боржника, не передбачають вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення та, як наслідок, стягнення з боржника виконавчого збору.

Суд зауважує, що виконання вказаного судового рішення можливе лише боржником.

Аналізуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем будь-яких дій пов`язаних з організацією виконавчого провадження.

Виходячи з того, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Судом встановлено, що фактично судове рішення державним виконавцем примусово виконане не було.

Державний виконавець не вчинив дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону України № 1404-VIII, отже, у нього були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що для стягнення виконавчого збору з боржника державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Дії виконавця у вигляді відкриття постанови про відкриття виконавчого провадження та процесуальних постанов винесених державним виконавцем не призвели до фактичного стягнення коштів за виконавчим документом.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-785цс15 та Верховного Суду у справі № 910/1587/13.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження міського голови "Про ОСОБА_1 " від 15 червня 2020 року № 96-р, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу закупівель та регулювання економічної діяльності департаменту міського господарства з 18 березня 2020 року саме на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року по справі № 260/731/20 (а.с. 8).

Таким чином, державний виконавець по суті не вчинив будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону України № 1404-VIII. Водночас, виконавчий лист Закарпатського окружного адміністративного суду може бути виконаний лише боржником, державний виконавець взагалі не в змозі без участі боржника в примусовому порядку виконати дане рішення, а отже й відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

Згідно із статтею 27 частиною 4 Закону України № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Зазначене кореспондується також з положеннями пункту 8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження. Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

Положеннями статті 40 Закону України № 1404-VIII регламентовано наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа Так, зокрема, частиною 3 зазначеної статті Закону встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на зазначене суд зробив висновок, що стаття 40 частина 3 Закону України № 1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені статтею 27 частинами 1 та 2 зазначеного закону - не можуть застосовуватися.

Досліджуючи оскаржене рішення державного виконавця на предмет його відповідності Закону, суд вважає, що таке суперечить нормам Закону, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору не відповідає критеріям, встановленим статтею 2 частини 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 242-246, 255, 287, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, ) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (88000, Закарпатська область м. Ужгород, пл. Ш. Петефі, 14, ) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Федорчака Миколи Богдановича від 11 червня 2020 року ВП № 62322847 "Про стягнення виконавчого збору".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

СуддяС.Є. Гаврилко