Справа № 260/3207/20
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/3207/20 пров. № А/857/15594/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі представника позивача: Левицький А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 року (ухвала прийнята о 15:45 у м. Ужгород судом у складі головуючого судді Рейті С.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИЛА:

5 жовтня 2020 року ОСОБА_1 до суду з позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі відповідач 1), Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі відповідач 2), про визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області від 21.10.2015 року про стягнення виконавчого збору у ВП № 48964354 та визнання протиправною та скасування постанови Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 06.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56544184.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов - залишено без розгляду.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права та є незаконною, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою справу направити для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.08.2014 року (зміненого рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.12.2014 року) видано виконавчий лист № 308/17114/13-ц від 03.04.2015 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та позивача на користь ПАТ "ОТП БАНК" суми заборгованості в розмірі 3088849,08 грн., а також 3654,00 грн. судового збору. 08.10.2015 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження № 48964354.

Разом з тим, відповідачем 1 винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 21.10.2015 року з ОСОБА_1 у розмірі 309250,31 грн.

14.03.2018 року на підставі заяви ПАТ "ОТП БАНК" про повернення виконавчого документу № 12-4-5/52 від 22.02.2019 року, відповідачем 1 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 14.03.2018 року.

06.06.2018 року на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 21.10.2015 року у ВП № 48964354, відповідачем 2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56544184 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 309250,31 грн.

10.09.2019 року ОСОБА_1 (в особі його представника адвоката Ігнатенко С.С.), внаслідок отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про факт накладення арешту на майно, належне позивачу, у межах виконавчого провадження № 56544184. Лише 21.09.2020 року представнику позивач було надано можливість ознайомитися із матеріалами виконавчого провадження та отримати копії оскаржених постанов. З огляду на викладене, а також враховуючи факт звернення до суду з даним позовом в межах десяти днів з дня ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 56544184, вважає, що позивач має право на поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Частиною 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Пункт 1 ч. 2 ст. 287 КАС України визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Проте, апеляційний суд звертає увагу, що десятиденний строк для оскарження рішень державного виконавця за своєю правовою природою не є преклюзивним, тобто закінчення цього строку не позбавляє особу, права якої були порушені, звернутися до суду із захистом таких порушених прав.

Разом з тим, українським законодавством встановлено спеціальний порядок поновлення процесуальних строків, зокрема шляхом подачі відповідної заяви про поновлення строку для звернення до адміністративного суду. Враховуючи це, апелянт власне при подачі позовної заяви, з метою реалізації конституційного права на оскарження в суді рішень органів державної влади та захисту своїх порушених прав, було подано відповідну заяву із зазначенням причин поважності пропущеного строку.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Фактичні обставини справи свідчать, що хоч оскаржувані постанови відповідачів і були прийняті 21 жовтня 2015 року та 06 червня 2018 року, однак копій таких постанов апелянт не отримував, про існування цих постанов, як власне і про їх зміст апелянту нічого відомо довготривалий період часу відомо не було.

Апеляційними судом встановлено, що 10 вересня 2020 року апелянту (в особі його представника адвоката Ігнатенка С.С.), внаслідок отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про факт накладення арешту на майно, належне ОСОБА_1 , у межах виконавчого провадження № 56544184, яке перебуває на виконанні в Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якого є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Оскільки апелянту про існування вказаного виконавчого провадження № 56544184 до моменту отримання вищевказаної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомо не було, а також через відсутність у апелянта будь-яких документів, які б стосувалися виконавчого провадження № 56544184, представник апелянта 14 вересня 2020 року подав до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) заяву про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження № 56544184.

Вдень подання відповідної заяви працівниками відповідача-2 матеріали виконавчого провадження № 56544184 до ознайомлення уповноваженому представнику апелянта надані не були. Реальну можливість ознайомитися із матеріалами відповідного виконавчого провадження уповноваженому представнику апелянта було надано тільки 21 вересня 2020. Саме внаслідок ознайомлення 21.09.2020 року із матеріалами виконавчого провадження № 56544184 з виготовлення фотокопій таких матеріалів, уповноваженим представником апелянта було отримано й копії оскаржуваних постанов.

Судом першої інстанції помилково не було враховано, що до цього часу апелянту ні про зміст оскаржуваних постанов, ні про їх реквізити (зокрема, дату винесення) не було відомо, що унеможливлювало звернення до суду з позовом про визнання таких постанов відповідачів протиправними раніше, ніж було отримано їх копії та з`ясовано обставини за яких оскаржувані постанови були винесені.

Відтак, оскільки апелянт дізнався про існування та зміст оскаржуваних постанов (отримавши їх копії) тільки 21 вересня 2020 року та до цього часу оскаржувані постанови апелянту не вручалися, то в даному конкретному випадку наявні об`єктивні обставини, які завадили апелянту звернутися до суду раніше.

Судом першої інстанції не було враховано, що день, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про реальну обізнаність апелянта щодо існування в природі оскаржуваних постанов відповідачів раніше дати повідомленої апелянтом при зверненні до суду (дата отримання постанов - 21.09.2020 року), позивач має право на поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду, як таких що пропущений з поважних, незалежних від нього причин.

Поза увагою суду першої інстанції також залишилося те, що отримавши фізично 21 вересня 2020 року копії оскаржуваних постанов, апелянт, як це передбачено нормами ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, звернувся до суду з адміністративним позовом в межах десяти днів з дня ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 56544184 (копія заяви про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження від 11.09.2020 р. з відміткою органу ДВС про отримання та з відміткою про дату ознайомлення з матеріалами ВП міститься у справі).

Щодо тверджень відповідача-1, викладених у відзиві на позовну заяву, про те, що апелянт дізнався про факт відкриття відносно нього виконавчого провадження ще 18.09.2017 року під час того, як державним виконавцем здійснювався виїзд по місцю знаходження майна боржника, де було проведено опис та арешт відповідного майна в присутності ОСОБА_1 , із винесення відповідної постанови про опис та арешт майна, з якою позивача було ознайомлено, що підтверджується його підписом, підлягає критичній оцінці з огляду на таке.

Дане твердження відповідача-1 ніяким чином того факту, що апелянт нібито був обізнаний про існування саме оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 21.10.2015 року у ВП № 48964354 раніше дати ознайомлення із матеріалами цього виконавчого провадження його адвокатом (дата ознайомлення - 21.09.2020 року), не підтверджує, адже можлива обізнаність позивача про наявність щодо нього певного виконавчого провадження, внаслідок проведення опису державним виконавцем належного йому майна, жодним чином про обізнаність позивача щодо стягнення з нього державним виконавцем виконавчого збору у такому виконавчому проваджені не свідчить.

Зміст наявної у справі постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.09.2017 року у ВП № 48964354, який містить підпис позивача, інформації про стягнення з позивача виконавчого збору, згідно оскаржуваної постанови від 21,10.2015 року у ВП № 48964354. не відображає. Внаслідок, проставлення підпису на цій постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18.09.2017 року позивач не дізнався та не міг дізнатися про існування саме оскаржуваної постанови про стягнення з позивача виконавчого збору, згідно оскаржуваної постанови від 21.10.2015 року у ВП № 48964354.

Даючи оцінку цим обставинам слід враховувати правовий висновок Верховного Суду у справі № 807/217/17 (п. 24 постанови від 03.08.2020 р., реєстраційний номер в ЄДР - 90951423), згідно з якого: «факт обізнаності позивача щодо наявності відкритих виконавчих проваджень, про які йшла мова вище, не дає підстав уважати, що останній мав можливість дізнатися про вчинення оскаржуваних дій стосовно свого майна у вищезазначені судами дні».

Європейський суд з прав людини в рішенні від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні вшивати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі Bellet V. France Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикцію якого визнано Україною та остаточні рішення якого є обов`язковими до виконання Україною (ст. 46 Конвенції, ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Постановивши ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.

Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми процесуального права, що призвело до прийняття поспішного рішення.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 року у справі №260/3207/20, яка перешкоджає подальшому провадженню по справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Постанова остаточна та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено