Справа № 420/14601/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (; 65026, Одеська обл., м. Одеса, Польський узвіз, 6) про визнання дій протиправними, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому позивач просить суд:

визнати дії державного виконавця Першого приморського відділу ДВС у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яцини Олександра Сергійовича при винесенні Постанови про арешт коштів боржника від 02.12.2020 року протиправними;

стягнути з Першого приморського відділу ДВС у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 моральну компенсацію у вигляді грошової суми у розмірі 4 000, 00 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/14601/20 21.12.2020 о 11:45:58 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстави необхідності надання до суду копії позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача.

18.01.2020 року за вх.№2497/21 від представника позивача надійшла заява із оригіналом позовної заяви та копією позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача, чим усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду окремих категорій термінових справ, призначено судове засідання на 28.01.2021 року.

28.01.2021 року за вх.№ЕП/2389/21 від представника позивачки надійшла заява про розгляд без участі.

У судове засідання 28.01.2021 року сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно.

Згідно ч.1, 2 ст.268 КАСУ у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

За таких обставин, судом було прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

В обґрунтування вимог позову позивачка зазначає, що на підставі постанови Департаменту патрульної поліції №1АВ00610981 від 28.07.2020р. було відкрито виконавче провадження №63771104. До моменту ознайомлення позивачки із матеріалами виконавчого провадження 08.12.2020р 02.12.2020 року державним виконавцем було накладено арешт коштів боржника як засіб забезпечення виконання зобов`язання по сплаті заборгованості. Позивачка вважає постанову, якою накладено арешт на її кошти, протиправною, у зв`язку із чим звернулась із цим позовом для судового вирішення спору. Позивачка вказує, що накладення арешту на її кошти здійснено до моменту її ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, а реквізити для оплати суми штрафу були надані позивачці лише 10.12.2020 року. Більше того, накладення штрафу на всі кошти є непропорційним в розрізі суми штрафу, яка підлягала стягненню у примусовому порядку.

Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не надав.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 28.07.2020 року Департаментом патрульної поліції складено Постанову №1АВ00610981 про накладення на ОСОБА_1 штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху у сумі 510 (п`ятсот десять) гривень (а.с.28).

Для примусового виконання вказаної постанови Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 02.12.2020 року відкрито виконавче провадження №63771104.

02.12.2020 року старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Яцина О.С. винесено постанову, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника (а.с.29-30)

Вважаючи неправомірною вказану постанову, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

05.10.2016 набрав чинності Закон України №1404-VIII від 02.06.2016 Про виконавче провадження (далі - Закон України №1404), відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.10 Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Постанова від 02.12.2020р. про арешт коштів боржника винесена на підставі ст.56 Закону.

У відповідності до ч.1-4 ст.56 Закону №1404 арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Отже арешт коштів боржника застосовується в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору,

Це випливає також і з системного аналізу ст.ст.26, 48 Закону.

Так, ст.26 Закону регулює питання початку примусового виконання рішень на підставі виконавчих документів за заявами стягувачів та державних органів.

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

В даному випадку відсутні відомості, що при відкритті 02.12.2020р. виконавчого провадження з виконання постанови від 28.07.2020р. державний виконавець мав відомості про рахунки боржника і наклав на них арешт, тобто саме під час відкриття виконавчого провадження не було вжито заходів з арешту коштів боржника на рахунках в банківських установах. Про це свідчить і відсутність реквізитів рахунків в оскаржуваній постанові.

Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону України Про виконавче провадження заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України Про електроенергетику, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України Про теплопостачання, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України Про теплопостачання, статті 18-1 Закону України Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення, на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки, на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України Про виконавче провадження не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Як зазначено позивачкою у позові, картковий рахунок, на який позивачка отримує пенсію в наслідок арешту було заблоковано, чим спричинено неможливість для позивачки задовольнити свої життєві потреби та необхідність позичання коштів.

Оцінюючи доводи позивачки в контексті дотримання актом суб`єкта владних повноважень принципу пропорційності, суд зазначає, що за змістом постанови від 02.12.2020 року арешт накладено на всі рахунки позивачки із відміткою, що арешт автоматично розповсюджується на рахунки, відкриті після накладення арешту, що не відповідає вимогам ст.56 Закону, на підставі якої постанова про арешт коштів винесена.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію ( 995_004 ). Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), яке згадувалося вище, параграф 78).

В цьому аспекті суд звертає увагу на невідповідність накладеного арешту (на всі кошти позивачки як боржника за виконавчим провадженням) і розміром суми, що підлягає примусовому стягненню. Застосований до позивачки арешт не відповідає обсягу накладеного штрафу та безпідставно негативно впливає на право користуватись та розпоряджатись своїм майном банківськими рахунками та коштами, що на них містяться.

Оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст.56 Закону, яка вимагає накладення арешту в розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Позивачка просить суд визнати протиправними дії державного виконавця Першого приморського відділу ДВС у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яцина Олександра Сергійовича при винесенні Постанови про арешт коштів боржника від 02.12.2020 року.

Згідно п.2, 3 ч. 1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій

У позові оцінка незаконності надана акту суб`єкта владних повноважень (постанові від 02.12.2020 року), а не його діям. Також позивачкою не пояснено, які саме дії щодо накладення арешту у виконавчому провадженні вона вважає протиправними, адже документальним відтворенням таких дій є оскаржувана постанова, а її скасування повністю забезпечує ефективний захист порушеного відповідачем права позивачки як боржника у виконавчому провадженні.

Для оцінки вказаних вимог з точки зору дотримання процедури державним виконавцем матеріали справи не містять даних та доказів.

Отже, підстави для визнання протиправними дій державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яцина Олександра Сергійовича при винесенні Постанови про арешт коштів боржника від 02.12.2020 року відсутні.

За результатом судового розгляду справи судом встановлено ознаки протиправності оскаржуваної постанови, а тому у зв`язку із недотриманням критеріїв законності, обґрунтованості та пропорційності остання підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Також позивачкою заявлено вимогу про стягнення на її користь моральної компенсації у вигляді грошової суми у розмірі 4000 грн., з приводу чого суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 постанови).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що у період з 02.12.2020 року по 10.12.2020 року з вини державного виконавця вона була позбавлена єдиного грошового засобу існування, їй доводилось звертатись до рідних та знайомих з проханням зайняти гроші у борг, тому що усі рахунки було заблоковано та не було можливості навіть купити продукти

Суд зазначає, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів та не навела ніяких обставин, які підтвердили б спричинення їй діями відповідача моральних страждань. Суд при цьому звертає увагу на недовготривалість періоду, коли вона не мала можливості користуватись власними коштами внаслідок арешту коштів.

З цих підстав суд вважає, що вимога про стягнення на її користь з відповідача 4000 грн. моральної шкоди є необґрунтованою, а відтак у її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі встановлених судом обставин, за результатом оцінки наявних письмових доказів суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», інші судові витрати для цілей розподілу відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 287, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (; 65026, Одеська обл., м. Одеса, Польський узвіз, 6) про визнання дій протиправними, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Першого приморського відділу ДВС у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яцина Олександра Сергійовича від 02.12.2020 року про накладення арешту ВП №63771104.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 287,293 КАС України (10 днів з дня проголошення).

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян