Справа № 640/26382/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України про:

- визнання протиправним та скасування наказу від 12.12.2019 року № 798-к "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновлення на посаді головного спеціаліста сектору агрострахування Господарсько-фінансового департаменту Міністерства аграрної політики та продовольства України цьому (або іншому) державному органі з дня звільнення, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді цьому (або іншому) державному органі;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня наступного днем звільнення по день постанови рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідачем при прийнятті наказу про звільнення не було попереджено останню про наступне вивільнення за два місяці, як було передбачено редакцією Кодексу законів про працю України, не запропоновано іншої роботи в міністерстві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 р. позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12.12.2019 року № 798-к "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору агрострахування Господарсько-фінансового департаменту Міністерства аграрної політики та продовольства України або іншій рівнозначній посаді з 12.12.2019.

Присуджено до стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.12.2019 по 12.10.2020, в розмірі 216226,4 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.01.2021.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з наказом Міністерства аграрної політики України від 07.05.2004 № 315-к, ОСОБА_1 прийнято на конкурсній основі на посаду провідного економіста відділу кредитних механізмів та боргових зобов`язань Управління фінансово-кредитних механізмів страхування та боргових зобов`язань Департаменту фінансово-кредитної та податкової політики з присвоєнням 11 класу державного службовця.

Згідно з наказом Міністерства аграрної політики України від 03.09.2004 № 540-4, ОСОБА_1 з 06.09.2004 переведено за результатами успішного стажування на посаду головного економіста сектору фінансового прогнозування та страхування цього ж управління.

Згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.04.2018 № 165-к, ОСОБА_1 з 19.04.2018 переведено на рівнозначну посаду головного спеціаліста сектору агрострахування Господарсько-фінансового відділу Департаменту фінансово-кредитної та податкової політики.

Згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.04.2019 № 248-к, ОСОБА_1 присвоєно 7 ранг державного службовця.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» від 02.09.2019 № 829, реорганізовано Міністерство аграрної політики та продовольства, шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20.09.2019 № 507 затверджено План заходів з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12.12.2019 № 798-к, ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектору агрострахування Господарсько-фінансового відділу Департаменту фінансово-кредитної та податкової політики у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України, відповідно до п. 1 ч. 1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

ОСОБА_1 вважає вказаний наказ протиправним та просить його скасувати з таких підстав.

Позивач посилається на роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 26.09.2019 № 74р/з, згідно з яким, у разі, якщо процедури щодо вступу на державну службу, її проходження та припинення, що розпочалися до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-IX, мають бути завершені згідно норм, що діяли на той час. Відповідно, на її переконання, звільнення мало відбуватися згідно з вимогами КЗпП України в частині, не врегульованій Законом України «Про державну службу», а саме, з попередженням про наступне вивільнення, переведення на вакантну посаду (ст. 49-2 КЗпП), чого роботодавцем не було дотримано. Крім того, станом на 12.12.2019, процедура вивільнення державних службовців Законом України «Про державну службу» врегульована не була після набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX, а тому, вважає, що до застосування підлягали положення КЗпП України. Додатково, позивач вказує на те, що штатна чисельність міністерства після реорганізації була збережена повністю.

Натомість, Міністерство аграрної політики та продовольства України наголошує на тому, що Законом України від 19.09.2019 № 117-IX, було внесено зміни до Закону України «Про державну службу» стосовно процедури звільнення державних службовців, і станом на 12.12.2019, у відповідача, як роботодавця, був відсутній обов`язок попереджати про звільнення та пропонувати інші посади. Також, застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України, відповідач вважає помилковим, оскільки станом на 12.12.2019, питання звільнення державних службовців регулювалося лише спеціальним Законом України «Про державну службу». Крім того, сторона відповідача вважає безпідставним посилання на роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 26.09.2019 № 74р/з, оскільки процедура звільнення позивача розпочалася після набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX.

Позивач, вважаючи, що її звільнення відбулось з порушенням норм законодавства, чим було порушено право на працю, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що під час розгляду спору, відповідачем не надано пояснень, в чому полягала необхідність звільнення позивачки у зв`язку з запланованою реорганізацією на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 № 829, якщо скорочення чисельності посад державних службовців не заплановано. На думку суду, за відсутності встановленої Законом № 889-VIII, спеціальної процедури звільнення державних службовців, застосуванню підлягає загальне правило, передбачене ст. 5 Закону № 889-VIII, згідно з яким, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Оскаржуваний наказ не відповідає принципу обґрунтованості, його прийнято з порушенням процедури звільнення позивачки, що є самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». (надалі по тексту також - Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин)

Згідно з нормами ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19.09.2019, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

У разі звільнення з державної служби, на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті, державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Таким чином, на час звільнення позивача, редакція Закону № 889-VIII, не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням.

Згідно змісту оскаржуваного у даному спорі наказу, позивача звільнено з посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства, за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». (а.с. 11)

Проте, не можна залишити поза увагою приписи ст. 43 Конституції України, за якими, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У даному випадку, підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору агрострахування Господарсько-фінансового відділу Департаменту фінансово-кредитної та податкової політики згідно з оскаржуваним наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12.12.2019 № 798-к, є реорганізація Міністерства аграрної політики та продовольства України, що відбулася на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» від 02.09.2019 № 829, якою реорганізовано Міністерство аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

При цьому, як було досліджено судом першої інстанції, вказана реорганізація згідно з матеріалами справи фактично не мала призвести до скорочення чисельності обох реорганізованих міністерства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», станом до 02.09.2019, гранична чисельність Мінагрополітики становила 360 осіб (356 державних службовців), Мінекономрозвитку - 930 осіб (930 державних службовців), разом 1290 (1286 державних службовців).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.09.2019 № 838 «Питання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 і визначено чисельність Мінекономіки - 1355 осіб (1351 державних службовців).

Тобто, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, після реорганізації загальна запроектована кількість державних службовців обох міністерств збільшилася.

Слід врахувати, що якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

Під час розгляду спору в суді першої інстанції, як і під час апеляційного розгляду справи, стороною відповідача так і не було надано належних та переконливих пояснень, в чому полягала необхідність звільнення позивачки у зв`язку з запланованою реорганізацією на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 № 829, якщо скорочення чисельності посад державних службовців не заплановано.

Також, необхідно зважити й на те, що згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом № 117-IX, вказані положення були виключені без визначення будь-якої процедури.

Натомість, задля розуміння загального відношення до вказаного питання з боку законодавця, слід навести, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX, ч. 3 ст. 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".

Тобто, з 13.02.2020 р., після набрання Законом № 440-IX чинності, процедура звільнення державних службовців знову була встановлена, і вона як і попередньо існуюча передбачала попередження про звільнення та пропонування вільних посад.

Дійсно, позивача було звільнено саме в період після набуття чинності Законом № 117-IX та до набуття чинності Законом № 440-IX, коли приписи Закону № 889-VIII формально жодної процедури звільнення не містили. На думку відповідача, вказана обставина надавала підстави для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII - за відсутності будь-якої процедури.

Колегія суддів вважає, що за відсутності встановленої Законом № 889-VIII спеціальної процедури звільнення державних службовців застосуванню підлягає загальне правило, передбачене ст. 5 Закону № 889-VIII, згідно з яким дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, на що також звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Так, необхідність врегулювання процедури звільнення державного службовця, зокрема, з передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підстав, як однієї з гарантій державної служби, власне і підтверджується наявністю цієї процедури в первісній редакції Закону № 889-VIII і встановлення такої процедури Законом № 440-IX.

Тимчасова відсутність законодавчого регулювання такої процедури, на переконання колегії суддів, не може бути підставою для свавільного звільнення державних службовців, без надання будь-яких обгрунтованих підстав, тоді як є підставою для застосування вказаного вище загального правила ст. 5 Закону № 889-VIII.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Одночасно, частиною другою вказаної статті КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з нормами ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин оскаржуваний наказ не може бути визнаний обґрунтованим і підлягає скасуванню, адже такий не відповідає принципу обґрунтованості, та прийнятий з порушенням встановленої процедури звільнення.

Також, колегією суддів під час апеляційного розгляду перевірено та визнано правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності при поновленні позивача на посаді, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а здійснений судом першої інстанції розрахунок є правильним, та не поставлений під сумнів сторонами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги відповідача не підлягає задоволенню.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко