Справа № 240/18902/20
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 240/18902/20

адміністративне провадження № К/9901/1244/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Данилевич Н.А.,

суддів: Радишевської О.Р., Шевцової Н.В.

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 240/18902/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Чевкоти Олени Анатоліївни, начальника Коростишівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Білошицької Наталії Михайлівни про зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

12 січня 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом, в якому просила:

- винести судове рішення щодо зобов`язання Приватного нотаріуса Коростишівського районного нотаріального округу Чевкоту Олену Анатоліївну до виконання рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.02.2018, що є підставою для закликання її до спадкування за законом згідно ст. 1261 ЦК України до спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 (зятя) та ОСОБА_3 (дочки), які проживали однією сім`єю з 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , поновити її порушене право на спадщину;

- зобов`язати визнати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.02.2018 начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 , видати їй свідоцтво про смерть її зятя ОСОБА_2 ;

- зазначити в рішенні про вчинення приватним нотаріусом Чевкотою Оленою Анатоліївною та начальником відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 порушень законодавства України, а саме ст.ст. 12, 16, 1218, 1220, 1222, 1225, 1258 ЦК України, 1, 2, 3 ЦПК України, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 34 Закону України "Про нотаріат", зазначити про факти використання підзаконних відомчих актів нотаріусом таким чином, що замість норм прямої дії закону створюють підстави для корупційних умов вчинення нотаріальних правопорушень у конкретній діяльності нотаріусів та державних реєстраторів актів цивільного стану; визнати порушенням не визнання (не виконання) рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.02.2018, та преюдиціальності рішення, що набрало законної сили;

- постановити окремі ухвали в державні органи влади для вжиття заходів усунення причин і умов для корупції в нотаріальній сфері діяльності, що сприяють вчиненню інших незаконних дій, порушуючи захист конституційних прав, свобод і обов`язків людини і громадянина: Верховну Раду України, Кабінет Міністрів України, Міністерство юстиції України, Адміністративну комісію Коростишівської районної ради, та місцевого самоврядування;

- постановити окрему ухвалу для визначення рівня професійної підготовленості або вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса Чевкоти О.А. згідно зі ст. 10 Закону України "Про нотаріат" та перевірити рівень професійної підготовленості державного реєстратора актів цивільного стану ОСОБА_4 ;

- відкрити провадження за ч. 2 ст. 382 КК України щодо приватного нотаріуса Чевкоти О.А. та начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 ;

- стягнути з приватного нотаріуса Чевкоти О.А. та начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4. на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом скарги, а саме судовий збір в сумі 847,20 гривень.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року, яка була залишена без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року було відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за її позовом до Приватного нотаріуса Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Чевкоти Олени Анатоліївни, начальника відділу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Коростишівського районного відділу державної реєстрації ОСОБА_4. про зобов`язання вчинити дії.

Суди вказали, що для вирішення питання з приводу зобов`язання відповідачів здійснити реєстраційні дії щодо спадщини після смерті ОСОБА_2 необхідним є встановлення у особи права на спадщину, що вказує на те, що даний спір стосується захисту цивільних майнових прав. Між тим, правовідносини щодо спадщини не є правовідносинами, спори у яких вирішуються адміністративним судом, оскільки спір, що виник на підставі таких правовідносин, не є публічно-правовим. Також, відкриття провадження за ч. 2 ст. 382 КК України не відноситься до юрисдикції судів, оскільки умисне невиконання рішення суду є складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою, другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

У касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходить з наступного.

Відмовляючи позивачу у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

В обґрунтування касаційної скарги позивач вказав, що виконання рішення суду - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи. Зазначає, що оскільки вона є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті зятя ОСОБА_2 , то вчинила дії щодо вступу у спадкові права, проте нотаріус Чевкота О.А. не виконала своїх обов`язків, умисно не надала їй повної спадкової маси, приховала факт незаконних стосунків ОСОБА_6 із зятем ОСОБА_2 . Протягом двох років нотаріус Чевкота О.А. не видає свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на постанову про відмову від 27.03.2018 року. Начальник РАЦС ОСОБА_4 не визнала, що рішенням Коростишівського районного суду від 07.02.2018, вона ОСОБА_1 є родичкою своїй дочці та зятю, так як вони померли і умисно не видає свідоцтво про смерть зятя. Вказувала, що відмовляючи у відкритті провадження у адміністративній справі, суд не намагався навіть аналізувати справу, не надав можливості додати до справи письмові факти і пояснення. Натомість судами не враховано, що оскарження дій суб`єкта, наділеного функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, є публічно-правовим спором (висновок Верховного Суду у справі №826/9928/15).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Частиною 1 ст. 19 КАС України, передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Проаналізувавши наведені норми процесуального законодавства, суди правильно дійшли висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Крім цього, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не є безумовною підставою вважати, що спір є публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

З огляду на вказане, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, якщо особа вбачає порушення своїх прав у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суди встановили, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на протиправності дій нотаріуса як спеціального суб`єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, та начальника відділу РАЦС щодо відмови видати свідоцтво про смерть спадкодавця для реалізації права оформлення спадщини.

За таких підстав судами вірно зроблено висновок, що предметом судового розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення нотаріуса як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення (захист) права власності позивача на спадщину, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Оскільки у цій справі існує невирішений спір про право, то подальше оспорювання правомірності набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об`єкт нерухомого майна. Такий спір, з урахуванням суб`єктного складу учасників справи, має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 28 листопада 2018 у справі № 826/11512/17.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції, що спір у цій частині має приватноправовий характер, та, зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у цій справі, має вирішуватись у порядку цивільного судочинства, як наслідок, суд першої інстанції вірно відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі.

Також, судами встановлено, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання дій відповідачів протиправними, умисними та такими, що мають ознаки правопорушення передбаченого статтею 382 КК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за нормами КПК України, оскільки встановлення, що дії посадових осіб відповідача мають ознаки кримінального правопорушення встановленого статтею 382 КК України можливо виключно за правилами кримінально-процесуального законодавства.

Суд зазначає, що обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Пунктом 2 частини другої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання визнати рішення суду та зобов`язати закликати до спадкування за законом, то Суд підтримує висновки судів, які полягають у наступному.

Частиною другою статті 19 КАС України встановлено вичерпний перелік справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів. За цією статтею такими справами є ті, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Крім того, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З огляду на викладене, суди вірно вказали, що зазначені позовні вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що суди правильно застосували положення пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, правильне її застосовування є очевидним, не викликає сумнівів щодо застосування чи тлумачення цієї норми права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною другою статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись частиною другою статті 333 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріусу Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Чевкоти Олени Анатоліївни, начальника Коростишівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Білошицької Наталії Михайлівни про зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіН.А. Данилевич О.Р. Радишевська

Н. В. Шевцова