Справа № 460/121/20
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року ЛуцькСправа № 460/121/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація України про визнання дій дискримінаційними та протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Рівненського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація України про визнання дій дискримінаційними та протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01 січня 2017 року розмір винагороди судді першої інстанції обчислювався за двома формулами. Їх вибір залежав від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання. Станом на 01 січня 2017 року частина суддів першої інстанції пройшли кваліфікаційне оцінювання і розмір їх винагороди суттєво (в сторону збільшення посадового окладу і встановлення нової надбавки (в залежності від населеного пункту, в якому розміщений суд)) відрізнявся від винагороди судді першої інстанції, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання в силу обставин, що не залежали від його волі (загальновідомий факт). Рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання приймає Вища кваліфікаційна комісія суддів України, затверджуючи графік. Позивач як суддя Рівненського окружного адміністративного суду, пройшла кваліфікаційне оцінювання 8 травня 2019 року. До проходження кваліфікаційного оцінювання, позивач не отримувала суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу судді у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, з урахуванням пункту 24 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-УІ1І від 2 червня 2016 року, що є протиправним та дискримінаційним і огляду на наступне. Приписами частини 2 статті 52 Закону № 1402 встановлено, що судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Вимогами пункту 8 частини 5 статті 48 Закону № 1402 визначено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. Отже, судді однієї інстанції мають одні і ті ж права, у тому числі право на отримання винагороди у одному і тому ж розмірі, що забезпечує їх незалежність. Отже, позивач, кваліфікація якої не була спростована державою, отримувала меншу винагороду за виконання одного і того ж обсягу робіт, ніж будь-який інший суддя першої інстанції, котрий строком раніше підтвердив належний кваліфікаційний рівень, що встановлений на час призначення на посаду. Така відмінність, з урахуванням єдиного правового статусу суддів, породила дискримінацію.

З урахуванням викладеного позивач просила, визнати дискримінаційними та протиправними дії Рівненського окружного адміністративного суду щодо не нарахування та невиплати судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з вимог пункту 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з розрахунку базового розміру посадового окладу судді місцевого суду ЗО -прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року з урахуванням пункту 24 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-УІІІ від 2 червня 2016 року, з 01 січня 2017 року по 8 травня 2019 року.

Зобов`язати Рівненський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду судді Рівненського окружного адміністративного суду Комшелюк Тамарі Оруджалієвні з 1 січня 2017 року по 8 травня 2019 року, виходячи з вимог пункту 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з розрахунку базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, з урахуванням пункту 24 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-УІІІ від 2 червня 2016 року та з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.23).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.29-31) позову не визнала та зазначила, що порядок оплати суддівської винагороди встановлений Законом України "Про судоустрій та статус суддів" у різних реакціях (від 2010 року та від 2016 року) визначений Верховною Радою України як єдиним законодавчим органом України, у встановленому порядку не скасовувався та не визнавався неконституційним у період часу до 08.05.2019. Таким чином, виплата суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання у період часу з 01.01.2017 по 08.05.2019 регулювався законом, а позивач у цей час мала статус судді, що не пройшла кваліфікаційного оцінювання.

Як зазначає позивач, рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання приймає Вища кваліфікаційна комісія суддів України, яка також затверджує відповідний графік. За таких обставин, відповідач жодним чином не міг вплинути на статус позивача й, тим паче, змінити процедуру проходження нею кваліфікаційного оцінювання чи її статус як такої, що пройшла чи не пройшла кваліфікаційне оцінювання.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. ~

Відповідач при виплаті суддівської винагороди судді Комшелюк Т.О. у період з 01.01.2017 по 08.05.2019 діяв відповідно до чинного законодавства України та в межах своїх повноважень.

Враховуючи вищевикладене, просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

У поясненнях до позову від 22.04.2020 третя особа позов не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що ОСОБА_1 у період з 1 січня 2017 року по 4 грудня 2018 року правомірно отримувала суддівську винагороду в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а 04 грудня 2018 року по 8 травня 2019 року, ураховуючи рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 правомірно отримувала суддівську винагороду в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державну судову адміністрацію України (а.с.39).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06.05.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду(а.с.76).

Ухвалою від 25.05.2020 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №200/9195/19-а (а.с.88).

Ухвалою від 06.11.2021 поновлено провадження у справ.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце цього засідання.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 30.04.2010 №590/2010 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду (а.с.15-16).

Наказом голови Рівненського окружного адміністративного суду від 01.06.2010 №32-к Комшелюк Т.О. зараховано в штат суду (а.с.21).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 03.04.2017 №95/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду (а.с.17-19).

Наказом голови Рівненського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 №26-к Комшелюк Т.О. призначено на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду безстроково та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% (а.с.20).

Не погоджуючись з виплатою посадового окладу у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з січня 2017 року по 3 грудня 2018 року, а з 4 грудня 2018 року по 8 травня 2019 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно з частино другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частинами 1, 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частина 3 цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-ІХ) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 02 червня 2016 року), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№ 18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16. жовтня 2019 року № 193-ІХ) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№ 41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Згідно з частиною першою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, 04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Разом з тим, 06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо розрахункової величини для визначення розміру посадового окладу суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, в тому числі з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018, суд зазначає наступне.

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Закону №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Суд зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №520/11431/18 та від 09.08.2019 у справі № 826/9404/17.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн., як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

З викладеного випливає, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн. (10 х 1600 грн. мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн. (10 х 1600 грн.).

Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін. До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з 1 січня 2017 року до 8 травня 2019 року включно), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому Рівненський окружний адміністративний суд правомірно керувався його положеннями. Натомість, з огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав керуватися пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з розрахунку базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 -прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року з урахуванням пункту 24 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-УІІІ від 2 червня 2016 року, оскільки позивач в зазначений період не пройшла кваліфікаційного оцінювання.

Окрім іншого, позивач зазначає про те, що була піддана неправомірній дискримінації, оскільки належала до групи суддів, які не завершили кваліфікаційне оцінювання, однак попри однаковому навантаженні, виконанні однакових завдань та функцій, наявності єдиного статусу судді, отримувала нижчу суддівську винагороду.

Стосовно доводів позивача про те, що диференціація у визначенні розміру суддівської винагороди залежно від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання має дискримінаційний характер, суд зазначає наступне.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11.06.2002, заява №36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Так, проходження суддями кваліфікаційного оцінювання відповідає конституційним положенням, зокрема приписам частини десятої статті 131 («… Відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів… оцінювання…»), підпункту 4 пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України («Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом).

Мета встановлення відмінностей у порядку визначення суддівської винагороди також є істотною, оскільки Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 №1401-VIII і Закон України «Про судоустрій і статус суддів України» від 02.06.2016 №1402-VIII стали основою інституційної реформи судової влади в Україні, закріпили оновлені засади правового статусу судді, в тому числі щодо порядку зайняття посад і підтвердження здатності здійснення правосуддя у відповідних судах. Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», внесені ним зміни були необхідними в першу чергу для утвердження незалежності судової влади, зокрема шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу. Метою цих заходів є практична реалізація принципу верховенства права і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Венеціанська комісія у своєму висновку від 30 червня 2017 року №JUD-UKR/298/2017 [RJU/AT] щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів України» від 02 червня 2016 року зазначила, що процедура, передбачена в пункті 20 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону та підпункті (4) пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України (підтвердження відповідності суддів займаним посадам), має обмежену сферу та час застосування. Зважаючи на існуючу слабкість судової системи та майже повну відсутність довіри до неї з боку суспільства, вимога, щоб ці судді пройшли процедуру оцінювання, котра може призвести до їх звільнення, може бути зрозумілою та, мабуть, навіть виправданою за виняткових обставин залежно від того, як проводитиметься процедура оцінювання та за умови суворого дотримання належних гарантій.

Відтак запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні, а тому проведення такого оцінювання є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства.

Процедура кваліфікаційного оцінювання врегульована Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року» і передбачає відповідні критерії та етапи, проводиться прозоро і публічно (глава 1 Розділу V). Обраний підхід до встановлення відповідності суддів займаним посадам шляхом кваліфікаційного оцінювання неконституційним не визнавався, а тому відсутні підстави для визнання обраного способу неналежним, а відповідних процедур кваліфікаційного оцінювання - необґрунтованими чи несправедливими.

Отже, встановлені чинним на час існування спірних правовідносин законодавством відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Відтак суд вважає, що недосконалість здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання в аспекті його оперативності (швидкості) не може автоматично означати дискримінаційний характер кваліфікаційного оцінювання як такого.

Суд зауважує, що запровадження законодавцем кваліфікаційного оцінювання та, як наслідок, окреме правове регулювання винагороди тих суддів, які його не пройшли, здійснено з огляду на ситуацію, яка виникла в державі у зв`язку з низьким рівнем довіри суспільства до судової влади в Україні. Мета цього правового обмеження є законною та зумовлена її відповідністю публічним інтересам

Відтак у суду відсутні підстави вважати, що шляхом призначення кваліфікаційного оцінювання та переходу до іншої розрахункової величини для визначення розміру посадових окладів і заробітної плати працівників державою не дотримано «справедливого балансу» між інтересами суспільства та правами суддів.

У цьому контексті суд звертає увагу на вже раніше сформовані правові позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції щодо практики застосування наведених законодавчих норм при визначенні суддівської винагороди (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 804/2622/17, від 09.08.2019 у справі № 826/9404/17, від 04.03.2020 у справі № 809/1684/17).

З огляду на встановлені обставини і правове регулювання, враховуючи судову практику ЄСПЛ і висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, суд дійшов висновку, що нараховуючи і виплачуючи суддівську винагороду ОСОБА_1 з виплатою посадового окладу у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з січня 2017 року по 3 грудня 2018 року, а з 4 грудня 2018 року по 8 травня 2019 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, Рівненський окружний адміністративний суд діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України. Водночас порушень принципів недискримінації суд не встановив.

Дана правова позиція також сформульована в рішенні Верховного Суду від 11.03.2020 у зразковій справі №200/9195/19-а.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної судової адміністрації України про визнання дій дискримінаційними та протиправними, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач -Рівненський окружний адміністративний суд (33028, місто Рівне, вулиця 16 Липня, 87, )

Третя особа - Державна судова адміністрація України (01601, місто Київ, вулиця Липинського, 18/5, )

Головуючий-суддя В.Д. Ковальчук