Справа № 240/17605/20
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Житомир справа № 240/17605/20

категорія 112030300

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить визнати дії відповідача протиправними відносно відмови в призначені йому пенсії та зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити, нарахувати та виплатити йому пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з дати його звернення за призначенням пенсії - з 01.09.2020.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.09.2020 звернувся за допомогою онлайн сервісу через веб портал Пенсійного фонду до відповідача із заявою щодо призначення йому пенсії за віком, зі зниженням пенсійного віку, як особі, яка проживала на територіях радіоактивного забруднення відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Втім, отримав відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах мотивовану відсутністю необхідного стажу роботи та періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

До страхового стажу не зараховано період трудової діяльності в Дочірньому підприємстві "Фенекс і К-Рівне" з 05.10.1998 по 20.01.1999, оскільки в записі про звільнення містяться виправлення та період трудової діяльності в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1997, з підстав розбіжності року прийняття на роботу з роком наказу про прийняття на роботу.

Позивач вважає, що позиція відповідача відносно незарахування періоду трудової діяльності в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11,11.1997 суперечлива та не одностайна і не може бути зарахована, як доказ відсутності страхового стажу, а трудова діяльність в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1997, яка не оспорюється відповідачем як обставина, мала місце в реальному часі та має бути зарахована до страхового стажу. Вказує, що трудовий стаж на час звернення до суду становить - 20 років 9 місяців 16 днів, що визнані відповідачем, разом з тим, має 8 місяців та 10 днів страхового стажу періоду трудової діяльності згідно відомостей трудової книжки НОМЕР_1 в дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне» у період з 05.10.1998 по 20.01.1999.

При цьому наголошує, що загальний його стаж становить 21 рік 5 місяців 10 днів, який дає йому право на пенсію, а період постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у сукупності більше 16 років.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк, для подання відзиву на позов, однак Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не скористалося своїм процесуальним правом, відзив до суду не подало.

25.01.2021 відповідач на виконання вимог ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 17.11.2020 надіслав до суду належним чином завірені копії матеріалів пенсійної справи (а.с.41-70).

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 01.09.2020 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.48).

За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 09.09.2020 (а.с.49-50), з підстав відсутності необхідного страхового стажу та необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Про прийняте рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомив позивача листом №0600-0329-8/49558 від 17.09.2020 (а.с.12-13), в якому інформувало позивача про відсутність необхідного стажу роботи (21 рік) для призначення пільгової пенсії, оскільки за наявними документами та даними з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 в дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне" з 05.10.1998 по 20.01.1999, оскільки в записі про звільнення міститься виправлення в даті наказу, в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1997 оскільки рік прийняття на роботу не відповідає року наказу про прийняття к роботу, що не відповідає вимогам п.2.4 розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» №58 від 29.07.1993.

Крім того, у вказаному повідомленні відповідачем визнано, що ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, та з 26.04.1986 по 25.08.1986, а також з 11.01.1988 по 06.03.1990 постійно проживав та був зареєстрований в с.Корчівка Овруцького району - зоні гарантованого добровільного відселення (категорія 3), що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Овруцької міської ради Житомирської області №9-916 від 16.06.2020.

Позивач вважаючи таке рішення відповідача про відмову у призначенні йому пенсії протиправним, та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Абзацом першим ч.2 ст.24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон № 796-XII).

При цьому, умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені ст.55 Закону № 796-XII.

Право на пенсію зі зниженням пенсійного віку, мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-XII).

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до ч.1 ст.55 вказаного Закону, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

У свою чергу, ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV встановлено, що починаючи з 01.01.2020 пенсія за віком після досягнення віку 60 років чоловікам призначається за наявності страхового стажу не менше 27 років.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII та із врахуванням ст.26 Закону №1058-IV при призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на момент досягнення особою пенсійного віку (60 років) необхідний страховий стаж, який повинен становити не менше 21 року, при розрахунку якого слід врахувати, що від 27 років необхідного страхового стажу передбаченого ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV віднімається 6 років відповідно до ст.55 Закону № 796-XII.

Як вже зазначалося, підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-XII слугував факт відсутності необхідного трудового стажу у останнього (21 рік) та необхідного підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення (3 роки).

Так, за твердженнями відповідача 21 річний трудовий стаж не підтверджений, оскільки за наявними документами та даними з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 в дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне з 05.10.1998 по 20.01.1999, а також записи про звільнення позивача містять виправлення в даті наказу, в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1997, оскільки рік прийняття на роботу не відповідає року видання наказу про прийняття на роботу, що не відповідає вимогам п.2.4 розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №110 від 17.08.1993.

Разом з тим, як зазначено у прийнятому відповідачем рішенні про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 2 роки 5 місяців 24 дні, що у свою чергу недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, слід відмітити, що відповідачем не заперечується, що у позивача наявний статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії.

Щодо незарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи в дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне" з 05.10.1998 по 20.01.1999 та періоду роботи в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1999, з підстав невідповідності записів у трудовій книжці вимогам п.п. 2.4 Інструкції слід вказати наступне.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (п.20 Порядку №637).

Проаналізувавши нормативно-правові акти України, які регулюють умови пенсійного забезпечення, суд вважає за необхідне вказати, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальнім по відношенню до Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII), мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (стаття 62 Закону № 1788-XII).

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Підпунктом 2.2 пункту 2 Інструкції передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунком 2.3 вказаної Інструкції, передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Підпунктом 4.1 пункту 4 Інструкції визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» № 301 від 27.04.1993 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Як свідчать матеріали справи у позивача наявна трудова книжка НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.7-9).

Із записів трудової книжки на сторінці 11 відслідковується, що з 29.05.1995 позивач прийнятий на посаду водія Олександрійського СТ та з 11.11.1997 звільнений з роботи за власним бажанням (а.с.8).

Так, дійсно, як відмічає відповідач, відповідно до записів рік прийняття на роботу (1995) не відповідає року видання наказу про прийняття на роботу (1993), що не відповідає вимогам п.2.4 розділу 2 Інструкції.

Втім, як вже зазначалося судом, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання, відповідно не може бути застосована до позивача (працівника).

Крім того, трудова книжка позивача містить відомості щодо періоду роботи в дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне" з 05.10.1998 по 20.01.1999.

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача, що записи про звільнення позивача містять виправлення в даті наказу.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зроблено висновок про те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах.

Крім того, неточні записи у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві.

У свою чергу, недоліки ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не можуть бути підставою для позбавлення особи її права на соціальний захист.

У постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду стосовно аналогічних правовідносин зазначає, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний підтверджений стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи інших документів (довідок, наказів), оскільки визначальним є саме підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

За змістом викладеного, а також підтриманою позицією Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивачу необхідно зарахувати страховий стаж до періоду роботи в Дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне з 05.10.1998 по 20.01.1999 (3 м 15 днів) та періоду роботи в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1999 (4 роки 5 місяців 18 днів), в загальному за спірний період страховий стаж позивача становить - 4 роки 9 місяців 3 дні.

Крім того, слід відмітити, що у повідомленні про відмову у призначенні пенсії надісланому позивачу за результатами розгляду його заяви про призначення пенсії №24 від 03.07.2020 (а.с.10-11) Пенсійним органом визнано страховий стаж позивача 20 років 9 місяців 16 днів, до вказаного стажу суб`єктом владних повноважень не зараховано лише період роботи в Дочірньому підприємстві "" Ференс і К-Рівне" (з 05.10.1998 по 20.01.1999, тобто 3 м 15 днів).

Таким чином на час звернення із заявою до відповідача пільговий стаж для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, який відповідач відмовився врахувати, був належним чином підтверджений та у сукупності страховий стаж останнього становив більш ніж 21 рік.

Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, слід звернути увагу на той факт, що відповідач не заперечує стосовно трудової діяльності позивача в спірний період, однак відмовив у зарахуванні вказаних періодів трудової діяльності до страхового стажу з мотивів порушення вимог п.п. 2.4 Інструкції при здійсненні записів у трудовій книжці, при цьому відповідач посилається на порушення пунктів Інструкції.

Суд вказує, що уповноваженими особами Дочірнього підприємства «Фенекс і К-Рівне" та Олександрійського СТ під час заповнення (ведення) трудової книжки НОМЕР_1 позивача, допущені порушення встановленого порядку ведення трудових книжок (розбіжність у році прийняття на роботу з роком винесеного наказу; нечіткість року наказу), а тому саме посадові особи вказаних підприємств повинні нести дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а не позивач.

Так, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам (щодо порушень вимог п.п. 2.3, 2.4 Інструкції при здійсненні записів у трудовій книжці), суд звертає увагу на наступне.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності до формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п.п.2.3 п.2 Інструкції ).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (п.п. 2.4 п.2).

Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає за необхідне акцентувати увагу відповідача на тому, що виявлені останнім недоліки не стосуються суперечностей щодо періоду трудової діяльності, а лише щодо порушень вимог Інструкції, про те не визначено яких саме порушень пунктів 2.3, 2.4 Інструкції було допущено при здійсненні записів, крім того вказані порушення сталися не з вини позивача, який у спірний період працював у Дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне" та Олександрійському СТ, що не заперечується відповідачем.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Слід відмітити, що записи, засвідчені відповідними печатками та внесені уповноваженими особами Дочірнього підприємства «Фенекс і К-Рівне" та Олександрійського СТ, до трудової книжки позивача (а.с.8), яка належить позивачу, підтверджують трудовий стаж останнього у період з 05.10.1998 по 20.01.1999 та з 29.05.1995 по 11.11.1999.

Таким чином, відповідач при винесені оскаржуваного рішення не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Проаналізувавши викладене, слідує висновок, що порушення правил ведення трудової книжки, не може впливати на особисті права її власника та не може нести негативні наслідки у зв`язку із допущенням порушень вимог п.п. 2.3, 2.4 Інструкції при заповненні трудової книжки роботодавцем.

Підставою для підтвердження трудового стажу у особи, є записи (відомості) зазначені у трудовій книжці та довідки надані підприємством, на якому працювала особа, а не дотриманням усіх формальних вимог при її заповненні.

Слід наголосити, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту саме зайнятості особи у оскаржуваний період, а не неправильність записів у трудовій книжці. Крім того, у даному випадку суперечностей щодо трудової діяльності у вказаний період у сторін, які беруть участь у справі, не виникло.

З огляду на вказане, посилання відповідача на неналежне оформлення трудової книжки, як на підставу для відмови у зарахуванні трудового стажу в Дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне з 05.10.1998 по 20.01.1999 (3 м 15 днів) та періоду роботи в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1999 (4 роки 5 місяців 18 днів) судом до уваги не береться, оскільки підтверджений належним чином та має бути зарахований позивачу до стажу його роботи.

Разом з тим, доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині вищевказаних періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду до суду не надано, при цьому слід врахувати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Отже, відповідач неправомірно відмовив ОСОБА_1 в зарахуванні до трудового стажу періоду роботи в Дочірньому підприємстві «Фенекс і К-Рівне з 05.10.1998 по 20.01.1999 (3 м 15 днів) та періоду роботи в Олександрійському СТ з 29.05.1995 по 11.11.1999 (4 роки 5 місяців 18 днів).

Щодо підтвердження періоду проживання позивачем у зоні гарантованого відселення станом на 01.01.1993 суд вважає за необхідне вказати наступне.

Так, право на пенсію зі зниженням пенсійного віку, мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-XII).

При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача, в обґрунтування відмови у призначенні пенсії, з підстав відсутності у позивача необхідного періоду постійного проживання (роботи) у зоні посиленого радіоекологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС не менше 3 років станом на 01.01.1993 та зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем визнано, що ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, про що свідчить копія посвідчення, яка міститься в матеріалах справи (а.с.5).

З 26.04.1986 по 25.08.1986, а також з 11.01.1988 по 06.03.1990 позивач постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 , яке згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС (3 зона). Вказане підтверджується довідкою, виданою виконкомом Овруцької міської ради Житомирської області №9-916 від 16.06.2020 (а.с.68).

Крім того, довідкою виконкому Овруцької міської ради Житомирської області №7-1206 від 31.08.2020, яка складена на підставі свідчень сусідів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.67), підтверджено, що позивач з 2006 року дійсно проживає без реєстрації з 2006 році по даний час за адресою АДРЕСА_1 , тобто постійно проживав у зоні гарантованого добровільного відселення вже після 01.01.1993, а саме з 2006 року, що не може бути взяте до уваги при призначенні пенсії на пільгових умовах.

Тобто, на даний момент, позивач в зоні гарантованого добровільного відселення у сукупності проживав більше 16 років.

Матеріалами справи підтверджено постійне проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю, постійне проживання на якій в період з 26.04.1986 по 25.08.1986, з 11.01.1988 по 06.03.1990 та з 2006 року по даний час, в сукупності дає йому право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, відповідачем не оспорюється те, що територія на якій постійно проживає позивач відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позивач має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років (за наявності понад 16 повних років проживання).

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2005 від 11.10.2005 у справі №1-21/2005 визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося звуження прав, зокрема, звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

З огляду на викладене, зокрема, зміст та обсяг досягнутих та наданих соціальних гарантій не може бути позбавлено шляхом неможливості доведення правомірності наявного у позивача права на користування соціальною пільгою.

Оскільки на час звернення до відповідача, належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії ніким не оспорювалась, а тому посвідчення є чинним і воно вказує на те, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Як встановлено судом під час розгляду справи, страховий стаж ОСОБА_1 становить більше 21 років.

При цьому, суд зазначає, що подані позивачем документи в сукупності не викликають сумнівів щодо її проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю та наявності у позивача статусу особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи. Інших підстав неможливості призначення позивачу пенсії за віком відповідачем не наведено, а тому суд вважає, що відмова у призначенні позивачу пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення та соціальний захист, а отже є протиправною.

Відтак, відповідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені обставини справи, які підтверджені відповідними доказами, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн, який належить до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м.Житомир,10003. РНОКПП/) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 01.09.2020 - дати його звернення за призначенням пенсії.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст рішення складено: 27.01.2021.