Справа № ЗД/380/81/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 рокуЛьвівСправа № ЗД/380/81/20 пров. № А/857/15730/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Качмара В.Я., Гінди О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року про повернення заяви про забезпечення позову без розгляду (головуючий суддя Мричко Н.І., м. Львів) по справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В :

адвокат Пінчук-Ніколайчук Юрій Володимирович від імені та в інтересах ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року заяву повернуто без розгляду, з підстав передбачених ч. 7 ст. 154 КАС України.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку та просив скасувати таку і передати справу до Львівського окружного адміністративного суду для подальшого розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що за приписами статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Водночас, формальний підхід Львівського окружного адміністративного суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення позивача до суду фактично призвів до порушення права на справедливий і головне своєчасний судовий розгляд, оскільки порушене питання у заяві про забезпечення позову має виключно темпоральний характер.

Суд, оцінюючи правомочність адвоката на здійснення тих чи інших процесуальних дій, повинен застосовувати презумпцію добросовісності реалізації адвокатом своїх договірних зобов`язань щодо надання професійної правової допомоги. Загалом, адвокат, який у своїй діяльності дотримується не тільки норм права, а й етичних засад, має дотримуватися певних вимог, що свідчитимуть про чесність, сумлінність і відповідальність його як представника чи захисника прав та законних інтересів учасника судового провадження. Дотримуючись означених вимог, адвокат створює об`єктивні умови для презюмування його добросовісності перед судом.

Фактично, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні скарги без розгляду її по суті з підстав неподання довіреності або ордеру, фактично вдався до такого явища, як «правовий пуризм», оскільки у матеріалах справи міститься оригінал договору про надання правничої допомоги від 20 листопада 2020 року та належним чином завірені копії свідоцтва та посвідчення адвоката.

Сам термін «правовий пуризм» розуміється як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом. Поняття правовий пуризм (legal purism) як обмеження гарантій права доступу до суду, було вперше застосоване ЄСПЛ у справі «Сутяжник проти Росії», де під цим терміном розумілося суворе дотримання законів не заради виправлення судових помилок, чи обставин непереборного характеру, а саме в противагу принципу правової визначеності, що полягає в скасуванні правильного по суті рішення через порушення процедурних правил розгляду справи. Процесуальні перешкоди, пов`язані при зверненні особи до суду дістали вияв у формалізмі права.

Так, про встановлення державою формалізованих вимог було відомо ще римському праву, яке оперувалося висловом: «Summum jus summa injuria est - «Абсолютне виконання закону призводить до найбільшої несправедливості». Формалізм у оскаржуваній ухвалі насамперед виражається в схильності та прагненні суду першої інстанції при застосуванні права, віддавати перевагу букві закону перед його дійсним замислом. Це проявляється, наприклад, у випадку визнання неналежним доказом, що підтверджує сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову, платіжне доручення про сплату через зазначення реквізитів іншого адміністративного суду, а не суду до якого подається така заява та невизнання повноважень представника (адвоката) тільки за відсутності ордеру.

Відповідно до ч. 4 ст. 152 КАС України, до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Апелянт зазначає, що до ч. 10 ст.169 КАС України заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України.

Апелянт переконаний, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм у трактуванні норм ст. 2 Закону України «Про судовий збір» та положень ч. 4 ст. 152 КАС України, що призвело до неправомірного обмеження позивача у праві на доступ до суду, оскільки з реквізитів наданого ним платіжного доручення можна чітко ідентифікувати, що сплачений згідно з ним судовий збір стосується саме тієї заяви, до якої він доданий.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статті 2 зазначеного Закону платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Об`єкти справляння судового збору визначено статтею 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно з частиною першою зазначеної статті судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Одночасно, згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

Уданій справі додане до заяви про забезпечення позову платіжне доручення № 51276 від 23 листопада 2020 року сплачене об 15:21 (в той час як заява надійшла до суду першої інстанції об 16:46) за своїм змістом підтверджує сплату судового збору за її подання хоч і помилково за банківськими реквізитами іншого адміністративного суду. Отже, зазначена позовна заява відповідає вимогам ч. 4 ст. 152 КАС України, а ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстави, передбаченої ч. 4 ст. 152 КАС України КАС України, постановлена з порушенням цих процесуальних норм.

У даній справі важливо звернутися до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 1 березня 2002 ).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Повертаючи заяву про забезпечення позову без розгляду суд першої інстанції вірно врахував, що згідно вимог статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Частиною 8 ст. 59 КАС України встановлено, що у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

Судом першої інстанції встановлено, що заяву про забезпечення позову підписано від імені ОСОБА_1 адвокатом Пінчук-Ніколайчуком Юрієм Володимировичем. До вказаної заяви долучено копію витягу з договору про надання правничої допомоги від 20 листопада 2020 року. Проте, до заяви про забезпечення позову представник ОСОБА_1 адвокат Пінчук-Ніколайчук Юрій Володимирович не долучив довіреність або ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Суд першої інстанції вірно вважав, що з урахуванням наведеного заява подана особою, яка не має права її підписувати.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в ухвалі від 17.11.2020 у справі № 758/14692/19.

Суд першої інстанції застосовуючи аналогію закону до вказаних процесуальних правовідносин, вірно зазначив, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 167 КАС України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити:

1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України;

2) найменування суду, до якого вона подається;

3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі;

4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника;

5) підстави заяви (клопотання, заперечення);

6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення);

7) інші відомості, які вимагаються вказаним Кодексом.

Якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої вказаної статті і такі недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Згідно ч. 7 ст. 154 КАС України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 КАС України та 167 КАС України, то така, підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року про повернення заяви про забезпечення позову без розгляду по справі № ЗД/380/81/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. Я. Качмар
О. М. Гінда