Справа № 400/5117/20
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 р. № 400/5117/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М., розглянув в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001

треті особи:Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055

про:стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 р.- 28.08.2020 р. в розмірі 103 637,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі-позивач) звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області (далі - відповідач, ТУ ДСА), за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі - ГУ Держ.казначейство), в якому просить суд стягнути з відповідача недоплачену суддівську винагороду у розмірі, передбаченому спеціальним Законом без застосування обмеження суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 в сумі 103637,00 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць в сумі 85717 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області неправомірно застосовано при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачці з квітня по серпень 2020 року обмеження, встановлені ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону №553-IX. Позивач не погоджується із сумою виплаченої суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року та вважає, що відповідачем порушено право на належне матеріальне забезпечення.

Відповідач надав відзив на позов, просив в задоволенні відмовити, зазначивши, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, встановлених ст. 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь. Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин, а Верховною Радою України 13.04.2020 прийнято Закон України № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - 3акон № 55З-IX), який набрав чинності 18.04.2020. Відповідно до частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене в частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення обмежується максимальним розміром 47230,00 грн. на місяць. Відповідач не наділений правом самостійної, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020-рік» (у редакції Закону №553-IX). Таким чином, Територіальне управління в період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 рік здійснювало нарахування та виплату суддівської винагороди відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи наведене у відзиві, відповідач зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Третя особа надала пояснення, в яких позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на частину першу, третю статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зазначаючи, що наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України не означає безумовного обов`язку цих органів нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів. Третя особа вказує, що Державній судовій адміністрації України за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», передбачені кошти для виконання рішень судів, ухвалених на користь суддів, але ця програма відкрита лише на рівні Державної казначейської служби України. Третя особа зазначає, що сума грошових коштів, яку позивач просить допустити до негайного виконання -85717 грн. становить суму суддівської винагороди за жовтень 2020 року-85717,60грн., коли спірні обмеження уже не застосовувалися.

Справа розглядається без виклику сторін та проведення судового засідання в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач працює на посаді судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, на яку була безстроково призначена Постановою Верховної Ради України від 09.09.2010 року.

З 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року позивач отримала суддівську винагороду в обмеженому розмірі на підставі ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Не погодившись з обмеженням суддівської винагороди, позивач звернулась до суду з позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає про таке.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п. 24 Розділ XII Прикінцевих та перехідних положень Закону, розмір посадового окладу судді, становить: з 1 січня 2020 року: для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не вносилися.

Право законодавця на визначення розміру суддівської винагороди іншими законами, обмежено, як Конституцією так і відповідним законом про судоустрій.

Виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, більшого чи меншого, але враховуючи вимоги ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", це повинно бути передбачено виключено у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

За таких обставин, при конкуренції норм ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до вимог ч. 4 ст. 7 КАС України, суд застосовує ст. 130 Конституції України, як норму прямої дії, яка прямо вказує, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У такому випадку, суд, вирішуючи спір, повинен застосувати ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі № 10-р/2020, ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абз. 9 п. 22 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, визнанні неконституційними, а тому для звернення до Верховного Суду у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 7 КАС України, в теперішній час немає необхідності.

В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України Про Кабінет Міністрів України Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже, наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Таким чином, суд робить висновок, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів", при цьому, застосування статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Сума недоплаченої позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року становить 103637,98 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату від 16.10.2020 року № 7/1-1659/20 за відповідний період. Відповідач проти заявленої до стягнення суми заперечував та наполягав на тому, що відповідно до Рішення Ради суддів України від 24.04.2020 року № 22 суддівська винагорода обмежується максимальним розміром 47230 грн. на місяць.

З цього приводу суд зазначає таке. Враховуючи, що відповідачем самостійно обраховано суму недоплаченої суддівської винагороди за квітень-серпень2020 року у сумі 103637,98 грн. та зазначено про розмір такої суми в довідці про заробітну плату від 16.10.2020 року виданої відповідачем, стягненню з відповідача підлягає - 103637,98 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про допущення до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Грошова сума, яку позивач просить допустити до негайного виконання, а саме 85717 грн., становить суддівську винагороду позивача за жовтень 2020 року без урахування податків та зборів, що підтверджується копією розрахункового листка позивача за жовтень 2020 року. Жовтень 2020 року не належить до спірного періоду.

Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог про стягнення суддівської винагороди позивача, є підстави для задоволення та допуску до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та виплати суддівської винагороди за один місяць - квітень 2020 року в розмірі 15639,62 грн. (відповідно до довідки від 16.10.2020 року № 7/1-1659/20).

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, а докази понесення ним інших судових витрат відсутні, а, отже, виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст. 2, 19, 241, 244, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26299835) задовольнити.

2. Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26299835) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) недоплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів, без застосування обмеження суддівської винагороди в сумі 103637,98 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів та з урахуванням стягнення за один місяць- 15639,62 грн.

3. Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26299835) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) недоотриману суддівську винагороду, без її обмеження, за один місяць в сумі 15639,62 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

4. Рішення в частині стягнення недоплаченої суддівської винагороди в межах суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Мельник