Справа № 340/5086/20
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року справа № 340/5086/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (далі Міністерство) (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Комісаріат)) про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з заявою до Міністерства про визнання протиправним та скасування рішення від 20 серпня 2020 року №120, яким відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги (далі допомога).
Водночас, просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити допомогу, як особі, відносно якої встановлено стан інвалідності (3 група), врахувавши раніше отриманні кошти, як особою, що частково втратила професійну працездатність.
Пояснив, що, проходячи військову службу, отримав травму, яка потягла розлади здоров`я з втратою 15% працездатності з квітня 2018 року, за що держава сплатила допомогу.
У травні 2020 року медичні експерти встановили, що травма призвела до стану інвалідності (3 група).
Міністерство відмовило у збільшенні розміру допомоги, так як між встановленням втрати професійної працездатності і стану інвалідності минуло більше як 2 роки.
Рішення Міністерства вважає протиправним, так як держава гарантувала виплату допомоги у певному розмірі залежно від наслідків поранення, на що не можуть впливати жодні строки.
Відповідач заперечив щодо задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.40-42).
Зазначив, що, приймаючи рішення, керувався приписами закону і правовим висновком Верховного Суду, за якими розмір допомоги не може бути збільшено у випадку, коли між встановленням втрати професійної працездатності і стану інвалідності минуло більше як 2 роки.
Комісаріат не висловив відношення до предмету позову, будучи належним чином сповіщений про відкриття провадження у справі (а.с.39).
Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с.31-32).
Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про задоволення позову з таких підстав.

Встановлені обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, позивач звільнений з військової служби з 03 серпня 2018 року (а.с.15).
Згідно довідки про обставини травми від 30 січня 2015 року, яка видана військовою частиною НОМЕР_1 , 18 числа того ж місяця та року отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку (вибухова травма) (а.с.16).
Травму отримав в ході проведення антитерористичної операції поблизу с.Спартак Донецької області (мінометний обстріл).
20 квітня 2018 року медичні експерти встановили відносно позивача 15% втрату професійної працездатності, до чого призвела вибухова травма (а.с.9).
Міністерство виплатило допомогу у сумі 18501 грн. (а.с.13).
27 травня 2020 року медичні експерти встановили відносно позивача стан інвалідності (3 група), який пов`язаний з виконанням обов`язку зі захисту Батьківщини (а.с.11).
20 серпня 2020 року Міністерство прийняло рішення №120, яким відмовлено у виплаті допомоги, як для особи, відносно котрої встановлено стан інвалідності (а.с.13).
Підстава відмови між встановленням втрати професійної працездатності і стану інвалідності минуло більше як 2 роки.

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, спірні правовідносини врегульовані приписами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон).
Приписами частини 1 статті 16 Закону встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Отже, держава не тільки передбачила право військовослужбовців на допомогу, а й визнала, що остання гарантія.
Соціальні гарантії матеріальні і юридичні запоруки, які забезпечують реалізацію соціально-економічних і соціально-політичних прав членів суспільства.
Гарантуванню виплати допомоги на рівні закону зобов`язує сутнісний сукупний зміст приписів частин 1-2 та 5 статті 17 Конституції України.
Цією нормою права встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Виконання найважливішої функції держави можна покладати лише на відповідальну інституцію, працівники якої і їх сім`ї мають соціальні гарантії, існування котрих дає впевненості під час виконання службових обов`язків, котрі супроводжуються щоденним ризиком втрати життя чи здоров`я.
Вступаючи на військову службу, особа складає присягу, зміст якої встановлено постановою Верховної Ради України «Про текст Військової присяги» від 06 грудня 1991 року.
Її зміст такий: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), вступаю на військову

службу і урочисто клянусь народу України завжди бути вірним і відданим йому, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно дотримуватись Конституції і законів України, зберігати державну і військову таємницю.
Я клянусь захищати українську державу, непохитно стояти на сторожі її свободи і незалежності.
Я присягаю ніколи не зрадити народу України.»
Складаючи присягу, військовослужбовець гарантує державі, що чесно і сумлінно виконуватиме військовий обов`язок, не жаліючи життя та здоров`я, будучи впевненим, що остання не відмовиться від власних гарантій.
Таким чином, на виплату допомоги не може впливати ні що, якщо травма отримана військовослужбовцем під час сумлінного і чесного виконання обов`язку зі захисту Батьківщини.
Приписами пункту «б» частини 1 статті 16-2 Закону встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункту 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Приписами підпункту 4 пункту 2 статті 16 цього Закону визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Таким чином, відносно ОСОБА_1 існує гарантія, що випливає зі змісту Основного Закону, на отримання допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, так як стан інвалідності обумовлений спричиненням травми під час сумлінного і чесного виконання обов`язку зі захисту держави.
Приписами частини 4 статті 16-3 Закону встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Зміст цієї норми права вказує, що згадана гарантія має обмежену дію у часі і нею можна скористатися з урахуванням умови, настання якої не залежать ні від волі держави, ні від волі військовослужбовця.
Ніхто ж не знає, коли захворювання, котре виникло після травми, переросте у стан інвалідності певної групи.
Встановлення такого часового інтервалу ставить під сумнів існування гарантії, на яку, як вже сказав суд, може впливати лише факт травми, котра отримана військовослужбовцем під час сумлінного і чесного виконання обов`язку зі захисту Батьківщини.
Постає запитання: яку мету переслідував законодавець, встановлюючи проміжок у часі, якщо виплата допомоги пов`язана зі станом інвалідності, а причинний зв`язок з травмою медичні експерти можуть чітко встановити і через роки?
Суд знайшов лише одну розумну відповідь, котра виказує про неповагу до прав захисників держави, відмова від виплати допомоги військовослужбовцям, у яких з часом погіршується стан здоров`я, що обумовлено спричиненням травми під час виконання військового обов`язку.
Такий мотив прийняття закону суперечить приписам частини 1 статті 3 Конституції України.
Цією нормою права встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Отже, законодавець керувався нелегітимною метою, приймаючи припис частини 4 статті 16-3 Закону.
Разом з тим, треба вказати і наступне.
Обмежуючи виплату допомоги військовослужбовцям, які отримали травму, сумлінно і чесно виконуючи службовий обов`язок, держава діє нечесно, що завдає шкоди її авторитету в очах громадян, котрі мають намір вступити на військову службу, що може призвести до відмови від бажання стати до лав Збройних Сил України.
Це ж, у свою чергу, ставить під сумнів спроможність держави виконати найважливіший обов`язок перед народом України, який встановлено приписами частини 1 статті 17 Основного Закону (захист суверенітету і територіальної цілісності України).
Таким чином, нелегітимний мотив прийняття згаданої норми права створює загрозу забезпеченню територіальної цілісності держави в період збройного конфлікту з Російською Федерацією на Сході країни.
Відповідно до приписів пункту 7 частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Суд перевірить припис частини 4 статті 16-3 Закону, який застосувало Міністерство, відмовляючи у виплаті допомоги, на наявність ознак дискримінації.
Моделювання ситуації.
Два військовослужбовці отримують однакову травму (контузія), сумлінно і чесно виконуючи військовий обов`язок.
Одному діагностують стан інвалідності, а у іншого втрату професійної працездатності без ознак стану інвалідності.
Відмінність наслідків обумовлена різним станом здоров`я до отримання травми.
Перший військовослужбовець отримує допомогу у сумі 100000 грн., а другий 10000 грн.
Через 5 років відносно другого військовослужбовця встановлюють стан інвалідності, який лежить в причинному зв`язку з травмою, і не виплачують додаткових коштів (90000 грн.).
Таким чином, маємо різне ставлення до людей однієї професії, які отримали травму за одних і тих же обставин, що призвели до одних і тих же наслідків.
Дискримінація різне ставлення до різних осіб за однакових обставин і за відсутності виправдання такого різного ставлення.
Відмінність (обмеження у виплаті за спливом часу), яка встановлена державою, очевидно, не виправдовує різного ставлення.
Тому, припис частини 4 статті 16-3 Закону породжує дискримінацію.
Приписами частини 1 та 2 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Підсумовуючи, суд зробив висновок, що припис частини 4 статті 16-3 Закону суперечить сукупності положень частини 1 статті 3, частин 1-2 статті 17, частини 1-2 статті 24 Конституції України та частини 1 статті 16 Закону.
Відповідно до приписів частин 3-4 статті 7 КАС України суд не застосовує до спірних правовідносин припис частини 4 статті 16-3 Закону.
Отже, рішення Міністерства про відмову ОСОБА_1 у виплаті допомоги протиправне та належить скасувати (порушення припису пунктів 1 та 7 частини 2 статті 2 КАС України).
Захист порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача прийняти рішення про нарахування та виплату допомоги, врахувавши раніше виплачені кошти у сумі 18501 грн.
Отже, позов належить задовільнити.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , Міністерство керувалось правовим висновком Верховного Суду у адміністративній справі №806/714/18 (постанова від 20 лютого 2020 року) (а.с.47-49).
Приймаючи рішення, як суд касаційної інстанції, у справі за аналогічним позовом військовослужбовця до Міністерства, Верховний Суд зробив такий висновок:
«Відповідно до п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.
З огляду на це, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанції щодо відсутності у позивача права на отримання зазначеної одноразової грошової допомоги, оскільки зміна підстав для призначення позивачу одноразової допомоги відбулась після спливу дворічного строку».

Пояснення стосовно відступу від правового висновку Верховного Суду.

Приписами частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування норм права обов`язкові до використання виключно для суб`єктів владних повноважень.
Що стосується суду, то обов`язкові для врахування.
Між врахуванням і використанням існує відмінність.
Якби її не існувало, то законодавець не вжив би цих два поняття стосовно різних суб`єктів.
Під «врахуванням» треба розуміти ознайомлення та надання пояснень стосовно погодження.
Суд вправі відступити від правового висновку Верховного Суду лише у випадку детального обґрунтування незгоди.
Таке твердження слідує з принципу незалежності суду, на рішення якого впливає виключно закон.
Верховний Суд не провів аналіз на відповідність припису частини 4 статті 16-3 Закону сукупності положень частини 1 статті 16 Закону та статей 3, 17 і 24 Конституції України.
Відмінність між методами правового аналізу норм права, які поширюються на спірні правовідносини, котрі застосував Верховний Суд і суд, дає право останньому, керуючись принципом незалежності, котру треба ототожнювати з відповідальністю, відступити від правового висновку суду касаційної інстанції.
Мотивувальна частина рішення суду містить детальний аналіз відступу від правового висновку Верховного Суду.
Позивач не поніс судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.
Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України від 20 серпня 2020 року №120, яким ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.
Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про нарахування і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до приписів пункту «б» частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», врахувавши виплачені кошти у сумі 18501 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Р.І. Брегей