Справа № 320/3840/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3840/19 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог):

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.01.2019 № Ф-809-25-У;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Київській області від 04.09.2019 № Ф-809-25.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, маючи дозвільні документи на право здійснювати адвокатську діяльність, починаючи з 11.04.1995 перебував на обліку в податкових органах як фізична особа-підприємець та сплачував до бюджету відповідні обов`язкові платежі. У 28.12.2016 позивач припинив підприємницьку діяльність. Поряд з цим упродовж періоду з 15.01.2015 по 27.06.2017 та починаючи з 23.01.2019 позивач працював найманим працівником на посадах юрисконсульта у роботодавців - ТОВ «Київське охоронне підприємство» і ТОВ «Європейський правовий захист». За весь час перебування у трудових відносинах з названими юридичними особами податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього сплачували роботодавці. Що стосується періоду з 28.06.2017 по 22.01.2019, тобто коли позивач не перебував у трудових відносинах з третіми особами, то він не провадив незалежну професійну (адвокатську) діяльність та жодного доходу не отримував. Позивач зазначив, що наявність у самозайнятої особи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та факт перебування такої особи на обліку в органах ДФС не є кваліфікуючими ознаками для сплати єдиного соціального внеску, якщо самозайнята особа фактично не отримує доходу від зазначеної діяльності. Позивач вважає, що з огляду на обставину не отримання ним доходу від адвокатської діяльності обов`язку з нарахуванню та сплати єдиного внеску у нього не виникало.

У відзиві на адміністративний позов відповідачем зазначено, що починаючи з 01.01.2018 для платників єдиного соціального внеску (фізичних осіб-підприємців, в т.ч. тих, які обрали спрощену систему, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) впроваджено автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску. Тобто, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20-го числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. При цьому, такий обов`язок у фізичної особи-підприємця (самозайнятої особи) існує навіть і тоді, коли така особа не здійснювала відповідну діяльність у звітному періоді.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин у справі. Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач є самозайнятою особою - адвокатом, отже має сплачувати єдиний внесок.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач був зареєстрований з 11.04.1995 як фізична особа-підприємець. Основний вид діяльності - діяльність у сфері права.

28.12.2016 до Єдиного державного реєстру внесено запис за № 6002420 про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1

12.03.2013 позивачу було видане свідоцтво платника єдиного податку серії №2767/10, за змістом якого починаючи з 01.04.2013 останній перебуває на спрощеній системі оподаткування зі ставкою єдиного податку 5%, 3-я група.

Поряд з цим, 24.02.2005 позивач отримав свідоцтво № 2767/10 про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно даних з Єдиного реєстру адвокатів України, розміщеного на офіційному сайті Національної асоціації адвокатів України право на заняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 25.06.2019 на підставі відповідної заяви.

Як стверджує позивач в тексті позовної заяви та зафіксовано в його трудовій книжці, довідці ТОВ «Європейський правовий захист» від 25.06.2019 № 03-вих., починаючи з 23.01.2019 позивач працює на посаді юрисконсульта в ТОВ «Європейський правовий захист», де по день звернення до суду із цим позовом отримує заробітну плату.

Що стосується періоду з 28.06.2017 по 22.01.2019, то упродовж цього періоду позивач не провадив адвокатську діяльність та не отримував від такої діяльності доходів.

08.01.2019 ГУ ДФС у Київській області сформувало на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-809-25-У, відповідно до якої станом на 14.03.2019 за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 29781,71 грн (що складається з недоїмки - 15819,54 грн, штрафу - 1814,62 грн і пені - 12147,55 грн).

Згідно текстів поданих представником відповідача до суду розрахунку боргу єдиного внеску позивача та інтегрованої картки (вид платежу 70, код класифікації доходів бюджету 71040000) вказана сума заборгованості сформувалася за рахунок наступних здійснених контролюючим органом в інтегрованій картці нарахувань:

- нарахування 19.04.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 1-ий квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн;

- нарахування 02.05.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 2017 рік у розмірі 8448 грн;

- нарахування 19.07.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 2-ий квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн;

- нарахування 19.10.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 3-ій квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн;

- нарахування 28.10.2018 до сплати сум штрафу 1814,62 грн та пені 12147,55 грн, визначених в рішенні Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 13.09.2018 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. Як вбачається з тексту роздруківки цього Рішення зазначені суми штрафу та пені були визначені позивачу за період з 21.01.2014 по 21.05.2018.

04.09.2019 ГУ ДПС у Київській області сформувало на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-809-25, відповідно до якої станом на 31.08.2019 за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 38665,31 грн (що складається з недоїмки - 24703,14 грн, штрафу - 1814,62 грн і пені - 12147,55 грн.

За змістом поданих представником відповідача до суду розрахунку боргу єдиного внеску позивача та інтегрованої картки суд першої інстанції встановив, що у 2019 році контролюючим органом були здійснені наступні нарахування в інтегрованій картці позивача:

- нарахування 21.01.2019 в автоматичному режимі суми внеску за 4-ий квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн;

- нарахування 19.04.2019 в автоматичному режимі суми внеску за 1-ий квартал 2019 року у розмірі 2457,18 грн;

- нарахування 19.07.2019 в автоматичному режимі суми внеску за 2-ий квартал 2019 року у розмірі 2457,18 грн;

- нарахування 21.08.2019 в автоматичному режимі суми внеску за липень 2019 року у розмірі 918,06 грн.

Позивач не погоджуючись із спірними рішеннями та вважаючи їх необґрунтованими та протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що врахоуючи встановлені обставини у справі, у позивача відсутній додатковий обов`язок щодо самостійної сплати ЄСВ за себе як адвоката.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 65.2 статті 65 ПК України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

При цьому відповідно до підпункту 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 Податкового кодексу України, контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Таким чином, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Пунктом другим частини першої статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4, 5 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є : фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Приписами пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, у п. 4, 5 ч. 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (ч. 2 статті 5 Закону № 2464-VI).

Відповідно до статті 5 Закону № 2464-VI та інших нормативно-правових актів розроблено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року № 1162 (далі - Порядок № 1162).

Цим Порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт 2 розділу І Порядку № 1162).

Порядок поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах, зокрема, 4, 5 ч. 1 статті 4 Закону № 2464 (пункт 3 розділу І Порядку № 1162).

Дані про взяття на облік платників єдиного внеску в порядку інформаційної взаємодії передаються державному реєстратору в день взяття їх на облік за місцезнаходженням чи місцем проживання із зазначенням: дати взяття на облік, найменування та коду за ЄДРПОУ контролюючого органу, в якому такого платника взято на облік, реєстраційного номера платника єдиного внеску (пункт 3 розділу ІІ Порядку № 1162).

Платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону №2464, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності (пункт 2 розділу ІІІ Порядку №1162).

Аналіз положень цього Порядку свідчить про те, що взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1-ЄСВ. Взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» Порядок №1162 не передбачає.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як убачається з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Колегія суддів зазначає, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Законом № 2464 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності. Із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Разом із тим, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з вимогами ст. 13 вказаного вище Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що у періоди, за які контролюючим органом в автоматичному режимі позивачу були нараховані до сплати спірні суми єдиного соціального внеску (тобто, за 2017 рік, 1 - 4-ий квартали 2018 року, 1 - 2-ий квартали 2019 року та липень місяць 2019 року), останній мав свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю, дія якого була зупинена лише з 25.06.2019.

При цьому, станом на 1 січня 2017 року позивач вже не мав статусу фізичної особи-підприємця, остання звітність про суми нарахованого єдиного внеску подана ним за звітний період 2016 рік.

Починаючи з 23.01.2019 позивач працює на посаді юрисконсульта у роботодавця (ТОВ «Європейський правовий захист»), про що внесено відповідний запис до трудової книжки, та отримує на зазначеному товаристві заробітну плату, з вирахуванням відповідних податків і зборів.

Крім того, за даними трудової книжки позивача у період з 15.01.2015 по 27.06.2017 він працював на посаді юрисконсульта у ТОВ «Київське охоронне підприємство».

При цьому, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 05.11.2018 №820/1538/17, від 28.03.2019 у справі № 820/6324/17, від 05.03.2020 № 824/509/19-а, від 27.11.2019 у справі №160/3114/19.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що коли позивач працював у юридичних осіб, як найманий працівник останній звільнявся від нарахування та сплати єдиного соціального внеску, оскільки зазначені дії за нього в силу Закону № 2464-VI мали вчиняти саме роботодавці.

Відтак, відповідач безпідставно здійснив нарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із такого виду діяльності позивача як здійснення незалежної професійної діяльності враховуючи недоведеність обставини щодо отримання доходу за таку діяльність та сплату єдиного внеску роботодавцем, а тому колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог і визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 08.01.2019 № Ф-809-25-У та від 04.09.2019 № Ф-809-25.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28.01.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова