Справа № 340/4097/20
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2021 року м. Дніпросправа № 340/4097/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року (суддя Пасічник Ю.П.) у справі №340/4097/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила: стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на її користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 212031,31 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що вона працює на посаді судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області, однак суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року їй нараховано та виплачено на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, а не ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, до заподіяння позивачки майнової шкоди.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року позов задоволено у повному обсязі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції фактично виходив з того, що в спірному випадку під час визначення розміру суддівської винагороди позивачки застосуванню підлягають положення Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів». При цьому, суд зазначив, що застосування обмеження розміру суддівської винагороди у спірний період на підставі положень статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону №553-IX) є порушенням вимог статтей 19, 130 Конституції України, статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та статті 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Також, суд вказав, що положеннями Конституції України, які є нормами прямої дії, встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних

неконституційними, шляхом відшкодування державою матеріальної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, ДСА України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що у спірний період територіальне управління ДСА не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди позивачеві поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону №553-IX). При цьому, за позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини (за період з 18.04.2020 по 28.08.2020) не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття. Зазначаючи про безпідставність позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, скаржник вказує на те, що обов`язковою передумовою для виникнення у позивача права на відшкодування шкоди є наявність встановленої Законом процедури присудження та сплати такої компенсації. Однак, як стверджує відповідач, закон, який встановлював би правове регулювання порядку та умов відшкодування матеріальної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, відсутній.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що указом Президента України Про призначення суддів № 1122/2009 від 29.12.2009 ОСОБА_1 призначено суддею Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

Відповідно вищевказаного Указу Президента України наказом голови Кіровоградського районного суду Кіровоградської області № 8-к від 01.02.2010 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

Указом Президента України Про призначення суддів № 295/2017 від 28.09.2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області відповідно до ч.5 ст.126, ч.І ст.128 та підпункту 2 п.16-1 розділу XV Конституції України.

Згідно наказу голови Кіровоградського районного суду Кіровоградської області Про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області № 50-к від 29.09.2017 року ОСОБА_1 визначено приступити до здійснення повноважень судді цього суду у зв`язку з призначенням на посаду судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області безстроково.

За період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року позивачці нараховано та виплачено суддівську винагороду не у відповідності до положень ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, а в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, а саме у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Не погодившись з обмеженням розміру суддівської винагороди, позивачка звернулася до суду з позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно із статтею 130 Конституції України та частиною 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

В той же час, 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Отже, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Встановлені обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що у період дії вказаного закону, до визнання його неконституційними, загальна сума обмеження суддівської винагороди позивачки становить 212031,31грн.

Недоотриманні суми суддівської винагороди позивачка визначає як збитки у вигляді недоотриманих доходів.

Згідно з частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Отже, Цивільний кодекс України визнає, що особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами позивачки про те, що недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є збитками для позивачки у вигляді недоотриманих доходів (упущена вигода).

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, з огляду на положення статті 152 Конституції України, можливо дійти висновку про те, що Основний Закон передбачає як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і передбачає право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

Як зазначено вище, внаслідок прийняття Державою неконституційного закону, позивачкою недоотримано доходу на загальну суму 212031,31грн., що у розумінні ст..22 ЦК України, є заподіянням матеріальної шкоди.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка має право на компенсацію заподіяної матеріальної шкоди, в силу положень ст..152 Конституції України.

Посилання ДСА України на те, що рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії у часі, на думку суду апеляційної інстанції, не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. При цьому, фактичне зменшення розміру суддівської винагороди, що було запроваджено вищезазначеним законом, суперечить Конституції України не з часу прийняття рішення Конституційним Судом України, а з часу прийняття закону, який визнано неконституційним.

Безпідставними суд апеляційної інстанції вважає і аргументи ДСА України про те, що у період дій закону (ст..29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»), державний орган діяв відповідно до правових норм, які були чинними і закріплювали відповідне право державного органу так діяти, а тому його дії чи рішення не можна визнати неправомірними.

З приводу таких аргументів суд апеляційної інстанції зазначає те, що у спірному випадку позивачкою порушено питання про відшкодування шкоди на підставі положень ст..152 Конституції України, як норми прямої дії, у зв`язку з прийняттям Державою закону, що визнаний неконституційним, а не у зв`язку з неправомірним рішенням, дією чи бездіяльності органу державної влади.

Не погоджується суд апеляційної інстанції і з доводами ДСА України про неможливість відшкодування позивачці шкоди у зв`язку з не встановленням Законом відповідної процедури відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Як зазначено вище, право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено статтею 152 Конституції України, а відсутність законодавчо встановленого механізму відшкодування такої шкоди, не може бути підставою для відмові особі у реалізації права, яке визначено Основним законом.

Таким чином, дослідивши встановленні обставини справи, аргументи ДСА України, з якими скаржник пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі №340/4097/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 28.01.2021р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк