Справа № 640/26235/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати:

- пункт 18 наказу першого заступника Міністра оборони України від 08 квітня 2015 року № 64;

- пункт 49 наказу Міністра оборони України від 27 березня 2015 року № 66КП в частині накладення дисциплінарного стягнення та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з неусуненням визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків з підстав пропуску строку звернення до суду, оскільки вказані позивачем підстави поважними визнані не були.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що з об`єктивних причин не мала можливості самостійно звернутися до суду в передбачений законом строк, оскільки стан її матері є нестабільний і вона потребує постійного догляду. Вказує на те, що копію витягу із наказу від 08 квітня 2015 року № 64 було отримано лише 09 листопада 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому наголошує, що доводи апелянта жодним чином не спростовують правомірність застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року адміністративний позов було залишено без руху, вказано, що позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати інші підстави для поновлення строку з обов`язковим наданням доказів на підтвердження своїх доводів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року вказаний адміністративний позов повернуто позивачу на підставі п.1 ч.4 статті 169 КАС України.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначено, що ухвала суду від 14 травня 2020 року є передчасною, суду необхідно вивчити зазначені позивачем у клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду доводи та докази, їх підтверджуючі, оцінити поважність причин пропуску строку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду з адміністративним позовом, в якому зазначає, що оскаржуваних наказів від відповідача не отримувала, випадково дізналася про їх існування ще у травні 2015 року, із запитом до відповідача про надання вказаних наказів звернулася у жовтні 2019 року, однак позивачем не наведено обґрунтованих пояснень та не додано належних доказів на підтвердження своєї позиції, які надавали б суду підстави вважати причини пропуску строку звернення з позовом до суду поважними.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Приписи п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Отже, підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України є неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Згідно ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суспільні відносини, пов`язані зі вступом, проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється спеціальним законодавством Законом України «Про Національну поліцію», а також затвердженим постановою КМ України від 29 липня 1991 року № 114 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, питання звернення до суду за захистом своїх прав при вступі, проходженні та звільненні з публічної служби врегульовуються положеннями КАС України, який встановлює спеціальні строки звернення до адміністративного суду.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, процесуальний закон, включаючи в себе спеціальну норму щодо строків звернення до адміністративного суду з питань, зокрема, проходження публічної (військової) служби, встановлює місячний строк для звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод або інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту поновлення строку для звернення до суду, ОСОБА_1 зазначає, що про оскаржувані накази дізналася ще у 2015 році (а.с. 10).

Крім того, як вказано у тексті апеляційної скарги та підтверджується матеріалами справи, 09 листопада 2019 року адвоката позивача листом від 06 листопада 2019 року було повідомлено про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом «ж» та виключено зі списків особового складу Збройних Сил України з 27 березня 2015 року.

Тобто, дізнавшись про своє звільнення ще у 2015 році та отримавши від Міністерства оборони України 09 листопада 2019 року вказаний вище лист, ОСОБА_1 не скористалася правом звернення до суду із позовом про скасування наказів у місячний строк, як того вимагають положення ч. 5 ст. 122 КАС України. Наведене, на думку судової колегії, свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на те, що останній здійснюється виплата як непрацюючій працездатній особі, яка здійснює догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адвокатського запиту до Дніпровського районного у м.Києві військового комісаріату від 10 грудня 2019 року № 10/12, копії відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12 лютого 2020 року, запитів до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 Республіки Крим від 27 січня 2015 року за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , щодо надіслання матеріалів особової справи ОСОБА_1 (а.с. 53-55), оскільки, на переконання судової колегії, вказані обставини не можуть свідчити про неспроможність позивача у вказаний період реалізувати своє право на звернення до суду із вказаним позовом.

Відтак, строк звернення до адміністративного суду сплинув, оскільки вперше за захистом власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернулася лише 27 грудня 2019 року, тобто, більше ніж через чотири роки з моменту, коли дізналася про існування оскаржуваних наказів, та більше місяця відколи отримала лист від 06 листопада 2019 року (а.с. 35).

Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 826/9774/16.

У рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Оскільки на протязі більше ніж двох місяців Позивачем не ставилося питання щодо правомірності звільнення останньої з публічної служби, то подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням спірного наказу матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із вказаним позовом, підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для повернення позовної заяви на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 123, 169, 240, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов