Справа № 600/2520/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2520/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати підпункт 2.10 пункту 2 рішення сесії Чернівецької міської ради №2461 від 15 жовтня 2020 року про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою м. Чернівці , позаду будинковолодінь по АДРЕСА_2 (кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077, :18:004:1078);

- зобов`язати Чернівецьку міську раду на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована в м. Чернівці позаду будинковолодінь по АДРЕСА_2 (земельних ділянок кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077, :18:004:1078).

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що земельна ділянка, стосовно якої позивач просив у відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою і яка знаходиться по вул. Рівненській м. Чернівці , належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Чернівці. Містобудівною документацією «Коригування генерального плану міста Чернівців», затвердженого рішенням міської ради VII скликання від 27 березня 2014 року №1171, на яку посилається відповідач у спірному рішенні, визначено вид забудови - житлова забудова. У свою чергу, на масив обмеженого вулицями Марморозькою, Хрещатинською та Мукачівською м. Чернівці розроблено детальний план території, який затверджений рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №668/21 від 09 грудня 2014 року і є невід`ємною складовою частиною містобудівної документації - Генерального плану міста Чернівці. Так, згідно названого детального плану у місцезнаходженні бажаної землі, щодо якої позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, визначено вид забудови - проектовану блоковану забудову. Водночас позивач вважає, що блокованого типу можуть бути як, багатоквартирні, так і одноквартирні будинки. Тому земельна ділянка, відносно якої позивачем подано заяву про отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,» може виділятись (передаватись) громадянину України під вказане вище цільове використання, у тому числі безоплатно у власність, що свідчить про наявність у нього права на отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Визначений детальним планом території вид забудови стосується різновидів житлових будинків, які можуть розташовуватись на землях житлової забудови в певних місцях масиву. Разом з цим позивач зазначив, що цільове використання земель житлової забудови - для будівництва блокованої житлової забудови, не передбачено Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель». Тобто, законодавством не забороняється розміщення блокованих будинків на землях з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право на безоплатне отримання яких гарантовано кожному громадянину України у розмірах, визначених Земельним кодексом України.

Крім цього, позивач указував, що відмова у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстави відсутності реєстрації в обліку індивідуальних забудовників не узгоджується із положеннями статті 118 Земельного кодексу України, оскільки такої підстави для відмови у наданні дозволу не передбачено. Звертав увагу на те, що земельна ділянка, на яку позивач просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою для подальшої передачі у власність, із зазначенням місця її розташування є несформованою, вільною, а, отже, відповідно до законодавства, нікому не передана у власність чи користування.

Позивач вказує, що звертаючись до Чернівецької міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, він керувався положеннями пункту 7 статті 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» та статті 20 Закону України «Про звернення громадян», які відповідачем не враховано і, відповідно, прийнято рішення з підстав, які не відповідають статті 118 Земельного кодексу України, чим порушено гарантоване законом його право на землю.

В обґрунтування позовної вимоги про зобов`язання відповідача на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки позивач вказав, що зобов`язання відповідача вчинити вказані вище дії не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права.

Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання до суду заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що надання земельних ділянок у місті Чернівцях, які є вільними від забудови та не передані міською радою у власність чи в користування та відповідно до Генерального плану міста з цільовим призначенням «для будівництва індивідуальних житлових будинків» здійснюється в порядку черговості у відповідності до рішень міської ради. Так, рішенням Чернівецької міської ради від 23 лютого 2012 року №438 затверджено Правила обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків в м. Чернівцях та список громадян, які перебувають на обліку індивідуальних забудовників на час прийняття цих Правил, згідно з якими з метою забезпечення рівного права на отримання земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мешканцями міста Чернівців, які потребують поліпшення житлових умов, запроваджується облік індивідуальних замовників, який визначає порядок надання земельних ділянок (Облік індивідуальних забудовників). Тому відповідач вважає, що надання земельної ділянки позивачу в порушення черговості є протиправним та таким, що не відповідає вимогам зазначеного вище Порядку, а також призвело би до неоднакового застосування норм Правил і надало би необґрунтовану перевагу позивачу перед іншими громадянами.

Звертав увагу також на те, що рішенням 48 сесії міської ради VI скликання від 27 березня 2014 року №117 затверджено містобудівну документацію «Коригування генерального плану міста Чернівців» в складі якої розроблено схему зонування території міста і відповідно до якої земельна ділянка на вул. Рівненській розташована в межах території садибної зблокованої житлової забудови (зона Ж-1.1).

Крім цього, відповідно до проекту детального плану території житлової забудови обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською та Мукачівською в м. Чернівцях, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 09 грудня 2014 року №668/21, щодо спірної земельної ділянки передбачено будівництво зблокованого житлового будинку.

Таким чином, наміри позивача стосовно можливого використання ним запропонованої земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» не відповідають чинній містобудівній документації.

З урахуванням викладеного, відповідач вважає оскаржувану відмову законною, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги про зобов`язання прийняти рішення про надання позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, то, на думку відповідача, вона частково є похідною від встановлення законності оскаржуваного рішення. Водночас, посилаючись на положення статті 14 Конституції України, статті 12 Земельного кодексу України, статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зазначив, що суд не вправі перебирати на себе виключні повноваження та функції Чернівецької міської ради (у складі її пленарного засідання) стосовно вирішення питання про передачу земельної ділянки в користування.

Вважаючи позовні вимоги безпідставними, відповідач просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому наголошував на тому, що переліки відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є вичерпними і встановлені відповідною частиною статті 118 Земельного кодексу України, а тому будь-які переваги щодо позивача з боку інших осіб або навпаки жодним органом, у тому числі відповідачем, з підстави наявності черги на виділення землі, не можуть встановлюватись і визначатись. Звертав увагу на те, що у бажаному місцезнаходженні землі визначено вид забудови - територія житлової садибної ущільненої забудови, згідно Генерального плану м. Чернівці, що у тому числі не заперечувалось відповідачем у відзиві. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Враховуючи відсутність обґрунтованих клопотань сторін про розгляд справи в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з посвідченням Шевченківського УПСЗН м. Чернівці серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2009 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці.

31 липня 2020 року позивач звернувся до Чернівецької міської ради із заявою, в якій, посилаючись на положення статті 14 Конституції України, статті 121 Земельного кодексу України, пункту 7 статті 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці ті інших громадян похилого віку в Україні» статті 20 Закону України «Про звернення громадян», з метою реалізації свого конституційного права і встановлених пільг на безоплатну приватизацію землі у першочерговому порядку просив винести на розгляд сесії проект рішення та прийняти його, відповідно до якого надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки, з метою передачі її безоплатно у власність, орієнтованою площею 0,10 га, цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, яка розташована у м. Чернівці, позаду будинковолодінь по АДРЕСА_2 (земельних ділянок кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077 і :18:004:1078).

До вказаної заяви позивачем додано копію паспорта громадянина України; копію посвідчення ветерана праці; копію графічного матеріалу.

Пунктом 2.10 рішення Чернівецької міської ради 84 сесії VІІ скликання від 15 жовтня 2020 року №2461 відмовлено ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 , у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_2 (кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077 та :18:004:1078), у зв`язку із тим, що це суперечить затвердженому детальному плану території житлової забудови, обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською, Мукачівською та суперечить містобудівній документації «Коригування генерального плану міста Чернівців», затвердженої рішенням міської ради VII скликання від 27 березня 2014 року №1171 (в обліку індивідуальних забудовників не зареєстрований).

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статей 2 та 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним із видів документів із землеустрою.

Частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Статтею 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

За приписами статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пункту "г" частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, в містах - не більше 0,10 гектара.

Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування наведених судом норм права, викладеній у постановах від 08 вересня 2020 року у справі № 812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідженням оскаржуваного рішення судом встановлено, що відповідачем не обґрунтовано відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки та не вказано чітких підстав відмови у наданні такого дозволу, виключний перелік яких встановлений у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, зазначення у ньому: «це суперечить затвердженому детальному плану території житлової забудови, обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською, Мукачівською та суперечить містобудівній документації «Коригування генерального плану міста Чернівців», затвердженої рішенням міської ради VII скликання від 27 березня 2014 року №1171» - жодним чином не обґрунтовано.

Відповідачем в оскаржуваному рішенні не конкретизовано, яким саме вимогам генерального плану міста Чернівців та іншої містобудівної документації не відповідає місце розташування земельної ділянки, відносно якої позивачем подано заяву.

Разом з цим у відзиві на позов зазначено, що оскаржуване рішення прийнято тому, що наміри можливого використання позивачем запропонованої земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» суперечать затвердженому детальному плану території житлової забудови, обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською, Мукачівською, та суперечать містобудівній документації генерального плану міста Чернівців. При цьому вказано, що рішенням 48 сесії міської ради VI скликання від 27 березня 2014 року №117 затверджено містобудівну документацію «Коригування генерального плану міста Чернівців», в складі якої розроблено схему зонування території міста і відповідно до якої земельна ділянка на вул. Рівненській розташована в межах території садибної зблокованої житлової забудови (зона Ж-1.1). Відповідно до детального плану території житлової забудови обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською та Мукачівською в м. Чернівцях, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 09 грудня 2014 року №668/21, щодо спірної земельної ділянки передбачено будівництво зблокованого житлового будинку.

Так, дійсно рішенням Чернівецької міської ради 48 сесії VI скликання від 27 березня 2014 року №1171 затверджено містобудівну документацію «Коригування генерального прану міста Чернівців». А рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 грудня 2014 року №668/21 затверджено проект детального плану території житлової забудови обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською, Мукачівською в місті Чернівцях. Визначено, що проект детального плану території житлової забудови обмеженої вулицями Марморозькою, Хрещатинською, Мукачівською в місті Чернівцях є невід`ємною складовою частиною містобудівної документації - генерального плану міста Чернівців.

Згідно із схемою зонування території міста Чернівців, земельна ділянка, стосовно якої позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою, відноситься до зони ущільненої (блокованої) садибної забудови (зона Ж-1.1).

Варто також зазначити, що відповідно до пункту 6.7 ДБН Б.1.1-22:2017 «Склад та зміст плану зонування території» до житлових зон відносяться території, що призначаються для розташування житлових будинків, споруд для зберігання індивідуальних транспортних засобів, окремих вбудованих чи прибудованих об`єктів соціального і культурно-побутового обслуговування населення та інших об`єктів, що не потребують встановлення санітарно-захисних зон та не створюють негативного впливу на навколишнє середовище.

Житлові зони призначені для забудови житловими будинками різних типів і поверховості в залежності від місця розташування і характеру забудови території населеного пункту.

Житлові зони формуються на території існуючої селищної забудови населеного пункту та в районах, передбачених містобудівною документацією під нову житлову забудову.

Садибна забудова Ж-1 (зона садибної забудови) призначається для розташування одноквартирних житлових будинків до 4 поверхів (включно з мансардним поверхом) із земельними ділянками або зблокованих житлових будинків на сусідніх земельних ділянках.

Пунктом 3.14 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» визначено, що зблокований житловий будинок - будинок квартирного типу, що складається з двох і більше квартир, кожна з яких має безпосередній вихід на приквартирну ділянку або вулицю.

Водночас та обставина, що земельна ділянка на вул. Рівненській розташована в межах території садибної зблокованої житлової забудови (зона Ж-1.1) з передбаченням будівництва зблокованого житлового будинку (тобто будинку квартирного типу, що складається з двох і більше квартир, кожна з яких має безпосередній вихід на приквартирну ділянку або вулицю) не є правовою підставою для відмови у наданні фізичній особі дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу міста «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».

Твердження відповідача у відзиві про те, що наміри позивача стосовно можливого використання ним запропонованої земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» не відповідають чинній містобудівній документації - безпідставні та необґрунтовані.

До того ж, такі твердження є лише припущенням, оскільки не підтверджуються належними доказами. Як вбачається зі встановлених обставин справи на час прийняття оскаржуваного рішення у відповідача були відсутні докази того як саме позивач має намір використовувати земельну ділянку, відносно якої ним подано заяву від 31 липня 2020 року, та того, що ним не здійснюватиметься будівництво зблокованого житлового будинку.

При цьому варто вкотре зазначити, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, адже процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, першою стадією якого є надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Крім цього, з оскаржуваного рішення вбачається про зазначення у ньому як підстава прийняття - «в обліку індивідуальних забудовників не зареєстрований».

У відзиві на позов також вказано, що не реєстрація позивача та не перебування його на обліку індивідуальних забудовників є підставою прийняття оскаржуваного рішення.

У зв`язку з цим суд зазначає, що така позиція відповідача не ґрунтується на законі, яким врегульовані спірні відносини, та суперечить положенням Земельного кодексу України. Порядок та підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності, встановлені названим нормативно-правовим актом, не містить такої умови для виділення земельної ділянки у власність громадянам «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» як перебування громадян на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність або користування, який не може бути розширено рішенням органу місцевого самоврядування.

Тому відмова відповідача з наведених мотивів також є безпідставною та необґрунтованою.

Посилання відповідача у відзиві на рішення Чернівецької міської ради від 23 лютого 2012 року №438 як на правовий акт локальної дії, що прийнятий у якості реалізації наданих органам місцевого самоврядування Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноважень, не надає відповідачу право відмовляти у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою та суперечить приписам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами відповідача про наявність вмотивованої відмови у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.

Зазначене свідчить про протиправність оскаржуваного рішення, а тому воно підлягає скасуванню.

Отже, позовні вимоги в названій частині обґрунтовані й підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то такі також підлягають задоволенню, оскільки є фактично похідними від попередніх та, на переконання суду, є належним й ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Так, згідно частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, задовольняючи позов в указаній вище частині, суд в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, викладену, зокрема, у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №819/570/18, постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17.

Зокрема, суд касаційної інстанції зазначає: «На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними».

Крім цього, суд звертає увагу, що аналогічна позиція щодо вимог зобов`язального характеру та належного способу захисту порушеного права особи у даній категорії справ викладена і у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №825/2228/18. У цій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про правомірність зобов`язання орган місцевого самоврядування надати особі дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З огляду на викладене, оскільки в даній справі у відповідача не було законних підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а те, що зазначено у підпункті 2.10 пункту 2 рішення сесії Чернівецької міської ради №2461 від 15 жовтня 2020 року є необґрунтованим та протиправним, то суд приходить до висновку про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована в м. Чернівці позаду будинковолодінь по АДРЕСА_2 (земельних ділянок кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077, :18:004:1078).

Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення заявленого позову. Натомість доводи відповідача, з огляду на вище викладене, є безпідставними.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У позовній заяві позивач просить суд стягнути на його користь понесені ним судові витрати.

Водночас у заяві від 28 грудня 2020 року позивач просить стягнути сплачений ним судовій збір у розмірі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3550,00 грн. Кошти просить стягнути з виконавчого комітету Чернівецької міської ради, оскільки вказаний орган отримав делеговані повноваження відкривати рахунки і здійснювати всі платіжні операції від імені міської ради, яка не може бути платником коштів через відсутність у неї відкритих розрахункових рахунків, що підтверджується рішенням сесії міської ради «Про міський бюджет міста Чернівці на 2020 рік».

Так, відповідно до квитанції від 17 листопада 2020 року позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, то наявні правові підстави для стягнення на користь позивача судового збору в розмірі 840 грн 80 коп.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, то суд звертає увагу на те, що відповідно до частин першої-п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі у розмірі 3550,00 грн позивачем надано: Договір про надання правової допомоги від 10 листопада 2020 року, укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 , Додаток до цього договору, Ордер на надання правничої допомоги від 28 грудня 2020 року серії СЕ №1016935, Акти про прийняття-передачу наданих юридичних послуг від 23 грудня 2020 року, квитанцію банку про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 коштів у сумі 3550,00 грн із зазначенням у призначенні платежу «за правову допомогу, наданою ОСОБА_2 по договору від 10 листопада 2020 року та акту виконаних послуг від 23 грудня 2020 року», квитанцію за копіювання матеріалів.

Проаналізувавши вказані документи окремо та у їх сукупності, враховуючи наведені вище норми процесуального права, суд вважає підтвердженою сплату позивачем адвокату коштів у розмірі 3550,00 грн за надання професійної правничої допомоги.

З огляду на викладене, такі підлягають стягненню на користь позивача.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, варто зазначити і те, що згідно з частинами шостою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак у ході розгляду цієї справи відповідачем не було подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Ним жодним чином не доведено не співмірності понесених позивачем витрат.

Вимога ж позивача стягнути судові витрати з виконавчого комітету Чернівецької міської ради задоволенню не підлягає, оскільки вказана юридична особа не є відповідачем у цій справі.

Водночас за змістом частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки відповідачем у цій справі виступає Чернівецька міська рада, то судові витрати підлягають стягненню саме з названого суб`єкта владних повноважень.

До того ж, на підтвердження своїх доводів позивачем не було надано ні рішення сесії міської ради «Про міський бюджет міста Чернівці на 2020 рік», про яке зазначається у заяві від 28 грудня 2020 року, ні рішення сесії міської ради «Про міський бюджет міста Чернівці на 2021 рік» (враховуючи, що у разі набрання законної сили даного судового рішення, прийнятого 29 січня 2021 року, судові витрати стягуватимуться вже у 2021 році).

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати підпункт 2.10 пункту 2 рішення сесії Чернівецької міської ради №2461 від 15 жовтня 2020 року про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою м. Чернівці , позаду будинковолодінь по АДРЕСА_2 (кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077, :18:004:1078).

Зобов`язати Чернівецьку міську раду прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована в м. Чернівці позаду будинковолодінь по АДРЕСА_2 (земельних ділянок кадастрові номери :18:004:0156, :18:004:1077, :18:004:1078).

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3550,00 грн

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана або до Чернівецького окружного адміністративного суду або безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 січня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ), відповідач - Чернівецька міська рада (58001, м. Чернівці, Центральна площа, 1).

Суддя О.П. Лелюк