Справа № 380/5834/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5834/20 пров. № А/857/13128/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

з участю секретаря Ратушної М.І.,

представника позивача Каверіна С.М.,

представника відповідача Катревич Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення 25.09.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 25.09.2020 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення 28.07.2019 року компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013-2019 роки; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 за 2013 - 2019 роки із розрахунку одноденного розміру грошового забезпечення 372,6 грн.; визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача в частині виплати позивачу допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення 28.07.2019 року компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702 (далі Постанова № 702) за 2013-2019 роки. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011 та Постановою № 702 за 2013 - 2019 роки. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просять зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове.

Позивач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що до складу грошового забезпечення, з якого їй обчислено допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі Постанова № 889), яку позивач отримувала щомісячно з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, що є порушенням норм чинного законодавства, оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода є складовою грошового забезпечення, про що неодноразово зазначав Верховний Суд. Просить оскаржуване рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що з позивачем після звільнення було проведено повний розрахунок, передбачений чиним законодавством. Відповідно до Закону № 2011 під час дії особливого періоду право на відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 вказаного Закону не виникає. У зв`язку з цим не передбачена компенсація за таку відпустку. Просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення, а апеляційна скарга відповідача не підлягає до задоволення з таких мотивів.

Судом встановлено, що позивач відповідно до витягу з наказу відповідача від 27.06.2019 року № 168-ос «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби позивача, техніка-інспектора прикордонної служби 3 категорії відділу прикордонної служби «Амбуків» І (тип Б), в запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 с. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232), з 28.07.2019 року.

Згідно з витягом з наказу відповідача від 26.07.2019 року № 200-ос «По особовому складу» виключено зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення позивача, техніка-інспектора прикордонної служби 3 категорії відділу прикордонної служби «Амбуків» І (тип Б), в запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 с. 5 ст. 26 Закону № 2232 без права носіння військової форми одягу. Визнано такою, що справу та посаду техніка-інспектора прикордонної служби 3 категорії відділення зв`язку відділу прикордонної служби «Амбуків» І категорії (тип Б) здала 25.07.2019 року.

У вказаному наказі відомості про компенсацію додаткової відпустки відсутні.

Оскільки відповідач при виплаті позивачу допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року не включав до їх розміру щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 889 та при звільненні не виплатив компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, позивач вважаючи, що її права порушено, звернулася до суду із позовом.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги зазначив, що враховуючи положення Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 02.02.2016 року № 73 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовцям Державної прикордонної служби України не включається до складу місячного грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення грошової допомоги на оздоровлення. Крім того, припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року від 16.05.2019 року залишено без змін.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Згідно з додатком 4 (Перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку) до Постанови № 702 військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п.1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затв. Постановою № 702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Крім того, згідно з п.11 вищевказаного Порядку в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Як стверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у підрозділах Державної прикордонної служби України на посадах інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорій.

Судом встановлено, що при звільненні позивача з військової служби відповідач не провів виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону № 2011 та Постановою № 702 за 2013-2019 роки.

Доказів протилежного ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не подано.

Положення абз.3 ч.14 ст. 10-1 згаданого вище Закону передбачають, що у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 вказаного пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону № 2011.

Крім того, щодо доводів апелянта про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки, колегія суддів такі відхиляє та зазначає наступне.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України «Про оборону України».

Ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Колегія суддів вважає зазначити, що відповідно до змісту наведених норм в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски.

Разом з тим, Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Також у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток в особливий період є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується нормами законодавства, якими такі відпустки передбачені.

Тобто, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону № 2011 та Постановою № 702 з 2013 по 2019 роки.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений законами та Конституцією України, оскільки протиправно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2019 рік. А тому позовні вимоги в цій частині є підставними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Оскільки відповідачем не доведено використання позивачем у спірний період додаткової відпустки чи доказів виплати компенсації за таку невикористану відпустку, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність цієї частини позовних вимог.

Щодо вимог позивача про виплату недоплаченої допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою № 889 апеляційний суд зазначає наступне.

Ч. 1 ст. 9 Закону № 2011 обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Ч. 4 цієї ж статті визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Спірним є склад грошового забезпечення військовослужбовців, яке повинно включатися при обрахунку розміру допомоги на оздоровлення.

Постановою № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889.

Отже, зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісяця, тобто мала постійний (систематичний) характер.

Позиція відповідача щодо відмови від включення додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, ґрунтується на нормах Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.02.2016 року № 73 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (далі- Інструкція № 73), що видана на виконання Постанови № 889.

Відповідно до п.2 Інструкції № 73 виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно з п. 5 Інструкції № 73 виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами (але не раніше дня видання наказу про призначення), і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних начальників (командирів)).

Відповідно до п. 6 Інструкції № 73 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби; начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби - на підставі наказів вищих начальників.

П. 8 Інструкції № 73 передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Таким чином, враховуючи положення Інструкції № 73 , суд першої інстанції дійшов висновку, що щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовцям Державної прикордонної служби України не включається до складу місячного грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення грошової допомоги на оздоровлення.

Водночас, застосовуючи Інструкцію № 73 як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, ч. 4 ст. 9 Закону № 2011 Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Суд враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Оскільки перед звільненням додаткова грошова винагорода у 2016-2017 роках, на підставі Постанови № 889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому колегія суддів зазначає, що така винагорода не може вважатись одноразовою.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 295/11615/17.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про невизнання протиправною бездіяльності відповідача в частині виплати грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році та у 2017 році, передбаченої п.1 ст. 10-1 Закону № 2011 без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, вказані дії відповідача спричинили отримання позивачем допомоги на оздоровлення у значно меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5834/20 в частині відмови в задоволенні позову скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року та у вересні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 25 січня 2021 року