Справа № 320/9409/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2021 року справа №320/9409/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сидорчук А.М., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації по відмові згідно листа №323 від 04.09.2020 надати ОСОБА_1 статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення згідно п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус інваліда війни з видачею відповідного посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, безпосередній учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони, а також є інвалідом другої групи, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що у період з 15.05.1986 по 20.05.1986р., а також з 13.06.1987 по 24.06.1987р. він був відряджений в 30-кілометрову зону Чорнобильської АЕС, а саме водієм з перевезення людей, які працювали вахтовим методом на ЧАЕС, був залучений до участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони. Позивач вказує, що він брав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, зокрема у складі невоєнізованого формування автотранспортної служби ЦО Кагарлицького району від АТП 11032, на підтвердження чого надав виписку з наказів по підприємству, довідки, табель обліку робочого часу тощо.

Позивач також зазначає, що лютому 2020 року він звернувся із заявою до Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації, в якій просив надати йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Проте, у відповідь на вказане звернення листом від 04.09.2020 №323 Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації повідомило, що згідно наданих документів підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 9 статті 7 вищезазначеного Закону немає.

У вказаному листі відповідач зазначив, що у позивача відсутній розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства, на якому позивач працював, та який містить інформацію про залучення особи до формувань Цивільної оборони.

Позивач вважає, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує його право на належний соціальний захист.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, витребувано докази від сторін.

Копію ухвали Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020, позовної заяви із усіма доданими до неї матеріалами відповідач отримав 28.10.2020, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням №670.

Суд зазначає, що у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач правом надати суду відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області 19.06.1996 (а.с.4).

Як вбачається з трудової книжки позивача від 07.10.1969 року, позивач, зокрема, у період з 06.02.1973 по 31.01.2001 працював на різних посадах в Кагарлицькому Автооб`єднанні 09762 (а.с.32-33).

Згідно історичної довідки від 04.11.2020 №335, виданої КП «Трудовий архів Кагарлицького району» 23.05.1983 року Кагарлицьке Автооб`єднання №09762 реорганізовано у Автопідприємство №11032 (наказ №202 від 23.05.1983), 31.10.1986 року Автопідприємство №11032 було перейменовано у Автопідприємство №23255 (наказ №454 від 31.10.1986), 19.01.1990 року Кагарлицьке Автопідприємство №23255 перейменовано в Автопідприємство №13255 (наказ №47 від 19.01.1990), 28.05.1997 року Кагарлицьке Автопідприємство №13255 перейменоване у ВАТ «Кагарлицьке АТП - 13255» (наказ №176 від 21.11.1997), 19.02.2014 - ВАТ «Кагарлицьке АТП - 13255» згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на підставі ухвали Господарського суду Київської області Відкрите акціонерне товариство «Кагарлицьке АТП - 13255» припинено (ліквідовано у зв`язку з банкрутством) (а.с.37).

Так, в трудовій книжці позивача від 07.10.1969 року вказано, що 06.02.1973 року позивач прийнятий механіком загону №2 до Кагарлицького Автооб`єднання 09762, в подальшому 01.02.1978 року переведений майстром ділянки до центральних майстерень, 14.10.1980 переведений на посаду старшого механіка в загін №2, 03.01.1983 року переведений старшим майстром, 01.02.1988 року переведений на посаду старшого майстра в загін №2, 24.05.1994 переведений начальником відділу по безпеці руху.

Згідно виписки з наказу Кагарлицького автопідприємства №11032 Київського обласного управління вантажного автотранспорту Мінавтотранса УРСР від 15.05.1986 №90-ком на виконання телефонограми №1/07ГР/387 від 13.05.1986 Київського обласного управління вантажного автотранспорту з метою забезпечення стійкої роботи станції знезараження техніки» в с.Старі Соколи направити строком на 6 діб з 15.05 по 20.05.1986 в с.Старі Соколи Іванківського району розрахунки двох МТОАТ (майстерня технічного обслуговування автотранспорту) у складі зокрема начальника розрахунку старшого майстра тов. ОСОБА_1 , якого зобов`язано: роботу станції організувати цілодобово в дві зміни; зміну розрахунку СОТ проводити 20 травня 1986 року 16:00 год; особовий склад СОТ забезпечити спецодягом, засобами індивідуального захисту ДКП (50-1-2 на розрахунок), радіометрами ДП-5А (Б.В.) 2 шт.; організувати харчування розрахунку СОТ, створити необхідні умови для відпочинку вільної зміни (а.с.31).

Згідно виписки з наказу Кагарлицького автопідприємства №23255 Київського обласного управління вантажного автотранспорту Мінавтотранса УРСР від 12.06.1987 №119-ком згідно телефонограми Київського облавтотранспорту за №146/15 від 11.06.1987 року для керівництва зведеної колони позивач був відряджений строком на 10 днів з 13.06.1987 по 22.06.1987 в м.Іванків ДСУ-39 (а.с.30).

Відповідно до довідки Кагарлицького АТП від 20.03.2008 №01/34 слідує, що всі працівники Кагарлицького автопідприємства входили до складу формувань автоколони військового типу 2254, яка була заснована в 1963 році згідно наказу № 27 від 19.10.1963 і ліквідована в 2000 р. згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 03.11.2000 (а.с.14).

Згідно з довідкою ВАТ «Кагарлицьке АТП-13255» від 20.08.2007 №396, позивач дійсно з 06.02.1973 по 31.01.2001 працював на посаді старшого механіка (наказ про прийняття на роботу від 06.02.1973 №29), (наказ про звільнення від 31.01.2001 №6к), та був залучений до складу формувань Цивільної оборони і приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.15).

Зі змісту довідки ВАТ «Кагарлицьке АТП-13255» від 20.08.2007 №397, форма якої затверджена постановою Державного комітету СРСР по праці і соціальним питанням від 09.03.1988 №122, вбачається, що позивач у період з 13.06.1987 по 22.06.1987 був безпосередньо зайнятий на роботах, передбачених постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 №1497-878 та постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 06.06.1986 №665-195, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173. Працював у зоні відчуження (а.с.16).

Зі змісту довідки Кагарлицького АТП-13255 №249 від 20.10.1992 вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи в с.Старі Соколи, дезактивація, ДСУ-39 з 15 травня 1986 по 20 травня 1986 року та з 13 червня 1987 по 24 червня 1987 року за місцем основної роботи в Кагарлицькому АТП-13255 виплачена додаткова заробітна плата у підвищеному розмірі відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207 у сумі 380 крб.72 копійки (а.с.17).

Відповідно до довідки Кагарлицького АТП-13255 №398 від 20.08.2007 у відповідності з планами Цивільної оборони, розробленими за постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 року /Положення про Цивільну оборону/, наказом директора Кагарлицького автотранспортного підприємства 11032 від 14 грудня 1985 року за №4 створені підрозділи ти сили Цивільної оборони підприємства:

а/ підрозділи Цивільної оборони:

- Керівництво;

- штаб Цивільної оборони;

- служби Цивільної оборони;

- евакуаційна комісія.

б/ Невоєнізовані формування Цивільної оборони:

- ланка зв`язку;

- станція знезараження транспорту;

- автомобільна колона Цивільної оборони;

- санітарна ланка.

Як зазначено у довідці Кагарлицького АТП-13255 №398 від 20.08.2007 на підставі вивчених архівних документів, що збереглися в ВАТ «Кагарлицьке АТП-13255» встановлено, що формування ЦО автопідприємства 11032 залучались до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, починаючи з 27 квітня 1986 року по 1988 рік на підставі розпорядження начальника Київського обласного управління Гороховського М.В. від 26.04.1986, від 03.05.1986, від 18.05.1986 та згідно телефонограм №1/07ГР/387 від 13.05.1986, №71/04 від 16.05.1986, від 26.04.1986 та інших розпоряджень, які були доведені до АТП (а.с.18).

Відповідно до експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв`язку хвороб та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та їх професійного характеру від 24.03.1997 №5/97 було розглянуто клопотання позивача і надану ним документацію та встановлено йому діагноз: Змішаний зоб IV ст., стан після гранично субот. Резекції пр. долі щитоподібної залози і тотальної резекції перешийка. Післяопераційний гіпотеріоз, тяжка форма., в ст. субкомпенсації з алергією на тироксин. Диабет ЕП, ХНМК 1-П ст. офтальмопатія, дисметаболічна кардіопатія/міокардідистрофія, е/с аритмія, НК-1 ст., симптоматична гіпертонія, хронічний гастродуоденіт, хронічний уповільнений холецисто-панкреатит, хронічний неврит слухових нервів, правосторонній хронічний мезотимпанит, лівосторонній епитимпанит. Висновок: захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.19).

Згідно з довідкою з акту огляду МСЕК сер.КИО-І №110997 від 13.04.2000 позивачу з 01.05.2000 встановлено довічно ІІ групу інвалідності. Причина інвалідності: захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. (а.с.20).

Згідно з випискою з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеню ви трати професійної працездатності до довідки МСЕК сер.КИО-І №110997 від 13.04.2000 позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 70% (а.с.21).

13.05.1997 Київська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1) серії НОМЕР_2 та вкладкою до нього учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 15.05.2000 НОМЕР_4 (а.с.22).

Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області листом від 04.09.2020 №325 на звернення від 05.02.2020 повідомило позивачу про те, що згідно наданих позивачем документів, які підтверджують статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, управління не може надати статус особи з інвалідністю внаслідок війни у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, що дають право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту дев`ятого статті 7 Закону України "Про статусу ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (а.с.6).

У вказаному листі відповідач зазначив, що відповідно до пункту дев`ятого статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №3551-XII цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Стаття 4 Закону №3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни.

Отже, якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони, так само не визначає Закон і видів формувань Цивільної оборони, залучення у складі яких дає підстави для присвоєння вказаного статусу особі.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302, яке було чинний на момент виникнення спірних відносин).

Згідно з п.2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Згідно з абз.2 п.7 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

В той же час надані позивачем документи чітко свідчать про участь позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони у періоди з 15.05.1986 по 20.05.1986р., а також з 13.06.1987 по 24.06.1987р.

Так, як вбачається з трудової книжки позивача від 07.10.1969 року, позивач, зокрема, у період з 06.02.1973 по 31.01.2001 працював на різних посадах в Кагарлицькому Автооб`єднанні 09762 (а.с.32-33).

Згідно історичної довідки від 04.11.2020 №335, виданої КП «Трудовий архів Кагарлицького району» 23.05.1983 року Кагарлицьке Автооб`єднання №09762 реорганізовано у Автопідприємство №11032 (наказ №202 від 23.05.1983), 31.10.1986 року Автопідприємство №11032 було перейменовано у Автопідприємство №23255 (наказ №454 від 31.10.1986), 19.01.1990 року Кагарлицьке Автопідприємство №23255 перейменовано в Автопідприємство №13255 (наказ №47 від 19.01.1990), 28.05.1997 року Кагарлицьке Автопідприємство №13255 перейменоване у ВАТ «Кагарлицьке АТП - 13255» (наказ №176 від 21.11.1997), 19.02.2014 - ВАТ «Кагарлицьке АТП - 13255» згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на підставі ухвали Господарського суду Київської області Відкрите акціонерне товариство «Кагарлицьке АТП - 13255» припинено (ліквідовано у зв`язку з банкрутством) (а.с.37).

Як вже встановлено судом, в трудовій книжці позивача від 07.10.1969 року вказано, що 06.02.1973 року позивач прийнятий механіком загону №2 до Кагарлицького Автооб`єднання 09762, в подальшому 01.02.1978 року переведений майстром ділянки до центральних майстерень, 14.10.1980 переведений на посаду старшого механіка в загін №2, 03.01.1983 року переведений старшим майстром, 01.02.1988 року переведений на посаду старшого майстра в загін №2, 24.05.1994 переведений начальником відділу по безпеці руху.

Згідно виписки з наказу Кагарлицького автопідприємства №11032 Київського обласного управління вантажного автотранспорту Мінавтотранса УРСР від 15.05.1986 №90-ком на виконання телефонограми №1/07ГР/387 від 13.05.1986 Київського обласного управління вантажного автотранспорту з метою забезпечення стійкої роботи станції знезараження техніки» в с.Старі Соколи направити строком на 6 діб з 15.05 по 20.05.1986 в с.Старі Соколи Іванківського району розрахунки двох МТОАТ (майстерня технічного обслуговування автотранспорту) у складі зокрема начальника розрахунку старшого майстра тов. ОСОБА_1 , якого зобов`язано: роботу станції організувати цілодобово в дві зміни; зміну розрахунку СОТ проводити 20 травня 1986 року 16:00 год; особовий склад СОТ забезпечити спецодягом, засобами індивідуального захисту ДКП (50-1-2 на розрахунок), радіометрами ДП-5А (Б.В.) 2 шт.; організувати харчування розрахунку СОТ, створити необхідні умови для відпочинку вільної зміни (а.с.31).

Згідно виписки з наказу Кагарлицького автопідприємства №23255 Київського обласного управління вантажного автотранспорту Мінавтотранса УРСР від 12.06.1987 №119-ком згідно телефонограми Київського облавтотранспорту за №146/15 від 11.06.1987 року для керівництва зведеної колони позивач був відряджений строком на 10 днів з 13.06.1987 по 22.06.1987 в м.Іванків ДСУ-39 (а.с.30).

Відповідно до довідки Кагарлицького АТП від 20.03.2008 №01/34 слідує, що всі працівники Кагарлицького автопідприємства входили до складу формувань автоколони військового типу 2254, яка була заснована в 1963 році згідно наказу № 27 від 19.10.1963 і ліквідована в 2000 р. згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 03.11.2000 (а.с.14).

Згідно з довідкою ВАТ «Кагарлицьке АТП-13255» від 20.08.2007 №396, позивач дійсно з 06.02.1973 по 31.01.2001 працював на посаді старшого механіка (наказ про прийняття на роботу від 06.02.1973 №29), (наказ про звільнення від 31.01.2001 №6к), та був залучений до складу формувань Цивільної оборони і приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.15).

Зі змісту довідки ВАТ «Кагарлицьке АТП-13255» від 20.08.2007 №397, форма якої затверджена постановою Державного комітету СРСР по праці і соціальним питанням від 09.03.1988 №122, вбачається, що позивач у період з 13.06.1987 по 22.06.1987 був безпосередньо зайнятий на роботах, передбачених постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 №1497-878 та постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 06.06.1986 №665-195, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173. Працював у зоні відчуження (а.с.16).

Зі змісту довідки Кагарлицького АТП-13255 №249 від 20.10.1992 вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи в с.Старі Соколи, дезактивація, ДСУ-39 з 15 травня 1986 по 20 травня 1986 року та з 13 червня 1987 по 24 червня 1987 року за місцем основної роботи в Кагарлицькому АТП-13255 виплачена додаткова заробітна плата у підвищеному розмірі відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207 у сумі 380 крб.72 копійки (а.с.17).

Відповідно до довідки Кагарлицького АТП-13255 №398 від 20.08.2007 у відповідності з планами Цивільної оборони, розробленими за постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 року /Положення про Цивільну оборону/, наказом директора Кагарлицького автотранспортного підприємства 11032 від 14 грудня 1985 року за №4 створені підрозділи ти сили Цивільної оборони підприємства:

а/ підрозділи Цивільної оборони:

- Керівництво;

- штаб Цивільної оборони;

- служби Цивільної оборони;

- евакуаційна комісія.

б/ Невоєнізовані формування Цивільної оборони:

- ланка зв`язку;

- станція знезараження транспорту;

- автомобільна колона Цивільної оборони;

- санітарна ланка.

Як зазначено у довідці Кагарлицького АТП-13255 №398 від 20.08.2007 на підставі вивчених архівних документів, що збереглися в ВАТ «Кагарлицьке АТП-13255» встановлено, що формування ЦО автопідприємства 11032 залучались до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, починаючи з 27 квітня 1986 року по 1988 рік на підставі розпорядження начальника Київського обласного управління Гороховського М.В. від 26.04.1986, від 03.05.1986, від 18.05.1986 та згідно телефонограм №1/07ГР/387 від 13.05.1986, №71/04 від 16.05.1986, від 26.04.1986 та інших розпоряджень, які були доведені до АТП (а.с.18).

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Натомість надані позивачем розпорядчі документи та довідки обґрунтовано підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони у періоди з 15.05.1986 по 20.05.1986р., а також з 13.06.1987 по 24.06.1987р.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі Щокін проти України та від 07.07.2011 року у справі Серков проти України позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення.

При цьому, посилання відповідача на відсутність розпорядчого документу про залучення підприємства, на якому працював позивач, до складу формувань Цивільної оборони як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону і спростовуються матеріалами справи.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб`єктом владних повноважень суду не надано.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Частиною другою статті 245 КАС України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки відмова відповідача у наданні позивачу статусу інваліда війни, викладена у листі від 04.09.2020 №325, стосується прав конкретної особи, вказане рішення є індивідуальним актом та підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання його протиправним та скасування в цій частині.

З урахуванням вищевикладеного, позовна вимога підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною відмови Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення, викладено у листі від 04.09.2020 №325.

При цьому позивачем помилково зазначено номер листа відповідача від 04.09.2020, а саме №323, тоді як правильним номером, за яким зареєстрований відповідний лист відповідача, є №325 від 04.09.2020, що не є підставою для відмови у захисті прав та інтересів позивача в суді.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає таке.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 зі змінами та доповненнями (далі - Положення №302).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 632, яка набрала чинності з 31.08.2018, було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" та від 2 січня 1995 р. № 1 "Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302".

Так, згідно приписів абзацу 2 пункту 7 Положення №302 (у редакції від 31.08.2018) "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов`язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов`язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.

Суд вважає, що у даній справі відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а та від 29.03.2018 справі №816/303/16.

Суд зазначає, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана відмова відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд зважує на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка має пріоритет над нормами національного законодавства, та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Так, відповідно до частини першої статті 3 КАС України, яка визначає законодавство про адміністративне судочинство, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Норми Конституції України як центрального джерела конституційного права зумовлюють систему принципів адміністративного процесуального права і як загальноправового регулятора, і як способу здійснення судової влади за допомогою адміністративного судочинства.

Кодекс адміністративного судочинства України за своєю сутністю є кодифікованим законом, де систематизовано норми адміністративного процесуального права.

Фундаментальним міжнародним договором у частині здійснення адміністративного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, стаття 6 щодо права на справедливий суд).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, згідно зі статтями 8, 9 Конституції України у разі виникнення колізії між нормами Конституції України чи Кодексу адміністративного судочинства України з положеннями ратифікованого міжнародного договору, то застосовуються останні як норми прямої дії.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Слід зазначити, що "трискладовий тест" для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене згідно із законом; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно необхідне в демократичному суспільстві.

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

Так, у рішенні у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив: 42. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Така концепція міститься і в інших рішеннях ЄСПЛ, наприклад у рішеннях у справах Савіни проти України (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; Вєренцов проти України (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; Сергій Волосюк проти України (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява №1291/03, п. 81, та інших рішеннях ЄСПЛ). Тобто її можна вважати усталеною практикою ЄСПЛ.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ( "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" , заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Застосовуючи прецедентну практику у розглядуваній справі та дотримуючись правил для визначення виправданості втручання держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як засобу для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією, суд у розглядуваній справі констатує, що відмова відповідача у встановленні статусу інваліда війни не відповідає положенням Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 №3551-XII, відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 якого до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Суд акцентує увагу на тому, що Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не встановлює, в складі яких саме формувань Цивільної оборони участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС може бути передумовою для подальшого встановлення статусу інваліда війни. Не визначає Закон ані форм такої участі, ані порядку її оформлення.

За таких умов, на думку суду, участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у будь-яких формуваннях Цивільної оборони є передумовою для встановлення статусу інваліда війни.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеним факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, а всі доводи щодо не підтвердження такої участі не були спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, отже втручання у права позивача не було здійснено згідно з законом і саме втручання не відповідало законній (легітимній) меті через невизначеність законодавством чіткого порядку залучення працівників підприємств до складу формувань Цивільної оборони, що свідчить про те, що таке втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи викладене, суд приймає до уваги положення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, яка частину національного законодавства, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, та вважає, що адміністративний позов належить задовольнити у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач судовий збір не сплачував, оскільки є звільненим від сплати судового збору як особа, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорії) на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, викладену у листі від 04.09.2020 №325.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Кагарлицької районної державної адміністрації (місцезнаходження: 09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Незалежності, 1, ідентифікаційний код 03193594) встановити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 22.01.2021.

Суддя Кушнова А.О.