Справа № 120/7700/20-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 січня 2021 р. Справа № 120/7700/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Драло В.О.,

представника позивача: Раімова Р.І.,

представника відповідача: Порхун Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі Раімов Р.І., представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМСУ у Вінницькій області відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Так, відповідно до змісту позовних вимог позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення УДМСУ у Вінницькій області від 21.07.2020 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію;

зобов`язати УДМСУ у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є громадянином Йорданії, з 2011 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , подружжя має 2 доньок - ОСОБА_4 , 2014 р.н. та ОСОБА_1 , 2015 р.н. В серпні 2019 року, як зазначено в позові, позивач, перебуваючи на території України на підставі разової візи терміном 14 днів, звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", подавши необхідні документи. Однак рішенням № 599 від 22.07.2020 УДМСУ у Вінницькій області безпідставно відмовило позивачеві у наданні дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 4 ч. 1 ст.10 Закону України "Про імміграцію", посилаючись на те, що позивач зазначив свідомо неправдиві відомості щодо свого місця проживання. На переконання позивача, оскаржуване рішення є протиправним, та підлягає скасуванню, оскільки він на час подання заяви про надання дозволу на імміграцію на територію України проживав за адресою, зазначеною у відповідній заяві, а тому вказав у ній правдиві відомості.

Ухвалою суду від 28.12.2020 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 13.01.2021. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування з УДМС у Вінницькій області належним чином завірених копій документів. Клопотання про виклик свідків, що подано до суду від представника позивача 10.12.2020, вирішено здійснювати у судовому засіданні.

06.01.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 623) та копії засвідчених документів, що були витребувані ухвалою суду від 28.12.2020. Представник УДМСУ у Вінницькій області заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивачеві правомірно відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки в ході розгляду заяви позивача встановлено невідповідність поданих документів законодавству України. Зокрема, відповідач зауважив, що в ході проведення перевірки відносно позивача встановлено, що він не проживає за адресою, яка вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію. На переконання сторони відповідача, ОСОБА_1 свідомо вказав неправдиві відомості про місце свого проживання, видавши за нього формально зареєстроване місце свого проживання, а тому йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 4 ч.1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію". При цьому представник відповідача зауважує, що оскаржуване рішення не позбавляє права ОСОБА_1 на повторне звернення до органів чи підрозділів ДМС України за місцем його проживання із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну за наявності передбачених законом підстав та за умови дотримання вимог статті 14 Закону України "Про імміграцію".

11.01.2020 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній навів свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення. Зокрема, зазначив, що довідка про реєстрацію місця проживання позивача в матеріалах особової справи відсутня, натомість міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 (матері ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача) про надання дозволу на реєстрацію та проживання у житловому будинку, що належить останній на праві власності. Сторона позивача вважає, що відповідач ототожнюючи заяву про надання дозволу на реєстрацію та проживання з довідкою про місце проживання, порушує право позивача на отримання дозволу на імміграцію в Україну

Щодо відповіді Козятинського ВП Калинівського ВП Вінницької області від 18.03.2020 № 3792 та довідки Самгородецької сільської ради Козятинського району Вінницької області від 16.03.2020 № 330, то представник позивача зазначив, що вони не можуть бути належними документами, що свідчать про подання неправдивих відомостей, оскільки були отримані після залишення позивачем територію України. Повідомив, що позивач перебував на території України на підставі разової візи, дійсної з 27.07.2019 по 10.08.2019, терміном на 14 днів, де проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із сім`єю та планував після отримання дозволу на імміграцію проживати за цією ж адресою в Україні. Оскільки позивач на час подання заяви про надання дозволу на імміграцію на території України проживав за вказаною адресою, то, на переконання сторони позивача, ним зазначені правдиві відомості. Враховуючи викладене та у зв`язку з тим, що відповідачем, на переконання представника позивача, не наведено жодного об`єктивного твердження щодо неправомірності дій позивача, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Правом подати заперечення на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Ухвалою від 13.01.2021, постановленою без виходу до народної кімнати, в судовому засіданні оголошено перерву. Розгляд справи призначено на 20.01.2021.

20.01.2020 у судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві, відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо позову заперечувала, просила у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити, посилаючись на мотиви, наведені у відзиві на позовну заяву.

У вказаному судовому засіданні за заявою представника позивача викликано й допитано як свідка ОСОБА_5 . Так, свідок пояснила суду, що є власником будинку по АДРЕСА_1 , однак зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_2 , більшість свого часу проводить за місцем реєстрації. Зазначила, що у будинку по АДРЕСА_1 проживає періодично, зазвичай використовує для відпочинку з рідними. Свідок підтвердила, що надавала нотаріально засвідчену згоду на проживання та реєстрацію своєму зятеві ОСОБА_1 у належному їй будинку по АДРЕСА_1 . Також підтвердила проживання позивача за вказаною адресою у період перебування ним на території України на підставі разової візи, дійсної з 27.07.2019 по 10.08.2019, терміном на 14 днів.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, доводи сторони відповідача, заслухавши пояснення сторін та пояснення свідка, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянином Йорданії, з 05.05.2011 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , що є громадянкою України. Подружжя має двох дітей, доньок ОСОБА_4 , 2014 р.н. та ОСОБА_1 , 2015 р.н., що також є громадянами України. У липні 2019 року, тещею ОСОБА_5 було виготовлено запрошення для в`їзду іноземних громадян на ім`я позивача. На підставі запрошення позивачеві була видана віза, відповідно до якої він міг прибути в Україну один раз терміном 14 днів з 27.07.2019 по 10.08.2019. На підставі чого 27.07.2019 ОСОБА_1 прибув в Україну, що підтверджується відміткою у візі. Під час перебування на території України позивач зібрав необхідні документи, які потрібно подати разом з заявою про надання дозволу на імміграцію, зокрема 01.08.2019 ним було замовлено довідку про несудимість. 06.08.2019 позивачем особисто було подано заяву про надання дозволу на імміграцію до УДМСУ у Вінницькій області на підставі п. 1 ч. 3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію.

До заяви позивачем додані всі необхідні документи, передбачені ст. 9 Закону України "Про імміграцію" та п.11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983. Факт прийняття відповідачем заяви разом з додатками підтверджується підписом головного спеціаліста УДМСУ у Вінницькій області в розділі "Службові відмітки" заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

10.08.2020 у зв`язку із закінченням терміну дії візи, позивач повернувся на територію Йорданії, що підтверджується відміткою у візі.

УДМСУ у Вінницькій області були складені та направлені відповідні запити про проведення перевірок щодо наявності чи відсутності підстав для отримання заявником дозволу на імміграцію в Україну.

21.07.2020 структурним підрозділом відповідача був складений висновок за результатами розгляду заяви позивача та прийняте оскаржене рішення №3599 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" у зв`язку з повідомленням неправдивих відомостей про місце свого проживання в Україні.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із такого.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі також Закон №2491-ІІІ).

Положеннями Закону України "Про імміграцію" визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону №2491-ІІІ надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

За приписами ч. 3 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл (ст. 6 Закону №2491-ІІІ).

Розділом ІІІ Закону №2491-ІІІ врегульовано правовий порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання, згідно з яким заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ст. 9 Закону 2491-ІІІ).

Частиною 1 статті 10 Закону №2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (п.9 Порядку №1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п.10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п.11 Порядку №1983).

Відповідно до п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом п.14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п.15 Порядку №1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п.16 Порядку №1983).

Отже зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

В ході судового розгляду справи встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стала інформація, надана у відповідь Козятинського ВП Калинівського ГУ НП у Вінницькі області та довідка Самгородецької сільської ради Козятинського району Вінницької області № 330 від 16.03.2020.

Так, у відповіді Козятинського ВП Калинівського ГУ НП у Вінницькі області від 18.03.2020 № 3792/219 на запит УДМС у Вінницькій області зазначено, що в будинку АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований та не проживає

У довідці Самгородецької сільської ради Козятинського району Вінницької області № 330 від 16.03.2020 зазначено, що в АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований та не проживає.

Внаслідок цього відповідач дійшов висновку, що у заяві про надання дозволу на імміграцію заявника позивачем зазначено свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні.

За таких обставин, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив йому у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Суд звертає увагу, що ст. 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого видно, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Однак інформація, надана Козятинським ВП Калинівського ГУ НП у Вінницькій області та Самгородецькою сільською радою Козятинського району Вінницької області, не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України в частині зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей.

Крім того, вказана інформація не містить жодних доказів, якими вона мотивована.

У свою чергу за пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Також суд зазначає, що вказана інформація подана більш як через півроку після того як позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Більше того, суд враховує, що 10.08.2019 у зв`язку із закінченням терміну дії візи Аль- ОСОБА_6 повернувся на територію Йорданії.

Разом з цим суд звертає увагу, що позивач має дружину та дітей громадян України, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону №2491-ІІІ дає йому право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому суд наголошує, що пункт 11 Порядку № 1983 не зобов`язує особу, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, поновлювати відомості у документах, які можуть змінюватися з дня їх подачі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі №802/864/16-а (К/9901/11374/18).

Як встановлено судом, у заяві про надання дозволу на імміграцію позивач зазначив місце проживання: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд враховує, що при подачі документів на дозвіл на імміграцію позивачем також була надана нотаріально засвідчена заява (згода) ОСОБА_5 на проживання та реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 у належному їй житловому будинку.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявна згода власника за вказаною вище адресою на реєстрацію та проживання.

Крім того, суд враховує пояснення ОСОБА_5 , надані нею як свідком, про те, що на момент звернення до УДМСУ у Вінницькій області позивач, перебуваючи на України на підставі разової візи, дійсної з 27.07.2019 по 10.08.2019, терміном на 14 днів, дійсно проживав за вказаною адресою.

Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача в площині питання прийняття оскаржуваного рішення щодо ОСОБА_1 , яке, в свою чергу, є невмотивованим, а відповідно протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, враховуючи, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а також з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію" підлягає задоволенню як похідна від першої.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, враховуючи, що позов задоволено на користь позивача у повному обсязі, судові витрати понесені позивачем у даній справі, підлягають відшкодуванню в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області № 3599 від 21.07.2020 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію.

Зобов`язати Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Йорданії, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію".

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 )

Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Пирогова, 4, м. Вінниця, 21100, )

Рішення у повному обсязі виготовлено 26.01.21

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович