Справа № 200/9933/20-а
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 р. Справа№200/9933/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом Малого приватного підприємства «Азія» (, місцезнаходження: 87535. Донецька область, м. Маріуполь, проспект Металургів, б. 198)

до Управління Укртраисбезпеки у Донецькій області (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Академічна, 11-1)

до Державної служби України з безпеки на транспорті (01135, м. Київ, пр. Перемоги-14, )

про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду подано позовну заяву Малого приватного підприємства «Азія» (, місцезнаходження: 87535. Донецька область, м. Маріуполь, проспект Металургів, б. 198) до Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Академічна, 11-1) до Державної служби України з безпеки на транспорті (01135, м. Київ, пр. Перемоги-14, ), в якій позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно- господарського штрафу №177514 від 06 жовтня 2020 року, винесену Управлінням Укртрансбезпеки в Донецькій області про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 34000 гривень у відношенні Малого приватного підприємства «Азія» ( місцезнаходження юридичної особи: 87535, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Металургів, б. 198).

Також позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті () на користь Малого приватного підприємства «Азія» ( місцезнаходження юридичної особи: 87535, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Металургів, б. 198) витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час здійснення перевезення вантажу 26 серпня 2020 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Донецькій області складено акти №038720, №038721 про перевищення транспортними засобами позивача нормативних вагових параметрів. Габаритно - ваговий контроль проводився на 636 км. авто дороги «М-14» Одеса - Мелітополь - Новоазовськ, під час якого встановлено фактичне перевищення вагових показників транспортних засобів «MAN» державний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричіпом «GOLDHOFER», державний номерний знак НОМЕР_2 мав масу 77,280 кілограмів; «MAN», державний номерний знак НОМЕР_3 , з напівпричіпом «KING», державний номерний знак НОМЕР_4 мав фактичну масу 71000 кілограмів.

На місці зважування в відношенні позивача було складено акт №228381 від 26 серпня 2020 року, в якому вказано, що внаслідок перевірки встановлено перевищення вагових норм без наявності відповідного дозволу. З актом було ознайомлено співробітника позивача в особі водія ОСОБА_1 . Актом зафіксовано порушення абзацу 16 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Зазначає, що лист, яким відповідачем здійснено виклик позивача для прийняття участі в засіданні комісії, яке було призначено на 06 жовтня 2020 року, фактично отримано позивачем згідно даних сайту ПАТ «Укрпошта» лише 07 жовтня 2020 року, що позбавило позивача права бути присутнім при розгляді вказаного акту, надати свої заперечення.

13 жовтня 2020 року на адресу позивача надійшла постанова, ухвалена за результатами розгляду акту №228381 в.о. начальника Управління Укртрансбезпеки в Донецькій області Котляровим Л.П. №177514 про застосування адміністративно - господарського штрафу в відношенні позивача в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень.

Вважає вищевказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Просить задовольнити позовні вимоги.

У строк, установлений судом, через відділ документообігу та архівної роботи суду відповідачем надано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що Управлінням не порушено вимог законодавства при здійсненні перевірки, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Просить відмовити у задоволенні позову.

Від Державної служби України з безпеки на транспорті відзив на адміністративний позов до суду

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці з 04 січня 2021 року по 22 січня 2021 року, розгляд справи здійснено 25 січня 2021 року.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд установив наступне.

Мале приватне підприємство «Азія» є дійсним членом Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України, № 10561 ліцензія серії АБ №153534. Основним напрямком діяльності позивача є здійснення вантажних перевезень.

Під час здійснення міжнародного перевезення неподільного вантажу «обичайка бічна» з AT «Енергомашспецсталь» в м. Краматорськ Донецької області до філіалу AT «АЕМ - технології» в м. Волгодонськ Російської Федерації, з пунктом розвантаження в ДП «Маріупольський морський торговельний порт» згідно міжнародних товарно - транспортних накладних №049570, №049710.

Маса брутто вказаних неподільних вантажів складала 43980 кілограмів та 43490 кілограмів, перевезення здійснювалось належними позивачу транспортними засобами: автомобіль «MAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , маса без навантаження 7800 кілограмів, повна маса 26000 кілограмів з папівпричіпом «GOLDHOFER», державний номерний знак НОМЕР_2 , маса без навантаження 12680 кілограмів, повна маса 62000 кілограмів, який належить ТОВ «Дефор»; автомобіль «MAN», державний номерний знак НОМЕР_3 , маса без навантаження 9440 кілограмів, повна маса 33000 кілограмів з напівпричіпом «KING», державний номерний знак НОМЕР_4 , маса без навантаження 9150 кілограмів, повна маса 58500 кілограмів, який належить ТОВ «Дефор».

Позивач звернувся до відділу безпеки дорожнього руху управління безпеки дорожнього руху Департаменту патрульної поліції Національної поліції України для отримання відповідного дозволу для здійснення.

25 серпня 2020 року позивач отримав дозволи №2020 - 13008901 - 10382 НГ, №2020 - 13008901 - 10383 НГ, №2020 - 13008901 - 10384 НГ, №2020 - 13008901 - 10385 НГ на участь у дорожньому русі транспортних засобів: автомобіль «MAN», державний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричіпом «GOLDHOFER», державний номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль «MAN», державний номерний знак НОМЕР_3 , з напівпричіпом «KING», державний номерний знак НОМЕР_4 , вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативи. Інструктаж водіїв про узгоджені умови перевезення вантажу покладено на позивача та ТОВ «Дефор», володільця напівпричипів.

В дозволах було погоджено перевищення маси транспортних засобів, узгоджено маршрут руху з міста Краматорськ до місця розвантаження в ДП «ММТП» в міста Маріуполь, розраховано довжину маршруту, за який стягується сплата за проїзд.

19 серпня 2020 року вказана плата за проїзд транспортних засобів була відповідно до рахунків №9881, №9883, сформованих ТОВ «Дефор» 18 серпня 2020 року, сплачена позивачем в повному обсязі до Державного бюджету.

Під час здійснення перевезення вантажу 26 серпня 2020 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Донецькій області складено акти №038720, №038721 про перевищення транспортними засобами позивача нормативних вагових параметрів.

З актів вбачається, що габаритно - ваговий контроль проводився на 636 км. авто дороги «М-14» Одеса - Мелітополь - Новоазовськ, під час якого встановлено фактичне перевищення вагових показників транспортних засобів «MAN» державний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричіпом «GOLDHOFER», державний номерний знак НОМЕР_2 мав масу 77,280 кілограмів; «MAN», державний номерний знак НОМЕР_3 , з напівпричіпом «KING», державний номерний знак НОМЕР_4 мав фактичну масу 71000 кілограмів.

На місці зважування в відношенні позивача було складено акт №228381 від 26 серпня 2020 року, в якому вказано, що внаслідок перевірки встановлено перевищення вагових норм без наявності відповідного дозволу. З актом було ознайомлено співробітника позивача в особі водія ОСОБА_1 .

Актом зафіксовано порушення абзацу 16 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Лист, яким відповідачем здійснено виклик позивача для прийняття участі в засіданні комісії, яке було призначено на 06 жовтня 2020 року, фактично отримано Позивачем згідно даних сайту ПАТ «Укрпошта» лише 07 жовтня 2020 року, що позбавило позивача права бути присутнім при розгляді вказаного акту, надати свої заперечення.

13 жовтня 2020 року на адресу позивача надійшла постанова, ухвалена за результатами розгляду акту №228381 в.о. начальника Управління Укртрансбезпеки в Донецькій області Котляровим Л.П. №177514 про застосування адміністративно - господарського штрафу в відношенні позивача в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень. Управлінням Укртрансбезпеки в Донецькій області також надано розрахунок, згідно якого перевищення навантаження розраховано без врахування наявності дозволу, що призвело до невірного розрахунку, згідно якого плата за проїзд становить 5499 євро.

З тексту постанови вбачається, що підставою для накладення на Позивача вказаних санкцій є порушення положень ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідальність за яке передбачена абзацом 16 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 5 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-111).

Відповідно до положень статті 6 Закону №2344-111 реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 3 Закону № 2344 визначено, що цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Згідно з приписами статті 5 Закону № 2344 основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту спрямовані, зокрема, на: забезпечення балансу інтересів держави, органів місцевого самоврядування, користувачів транспортних послуг та підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб - суб`єктів господарювання на автомобільному транспорті незалежно від форм власності.

У відповідності до статті 6 Закону № 2344 реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до пункту 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Положення №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.

Згідно підпункту 2 та 29 пункту 5 Положення №103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; у випадках, передбачених законом, складає протоколи про адміністративні правопорушення, розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення.

Як зазначено у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Згідно з абзацу частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За правилами ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 (далі - Положення) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є: реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно- ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю (підпункти 15, 27 пункту 5 Положення).

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, здійснення габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

За приписами ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони.

Відповідно до п. 16 цієї Постанови перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначається окремими актами законодавства.

Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30.

Згідно з п. 3 цих Правил транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, передбачено що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги -4м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь -11т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі -16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -11т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, який визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування (далі - Порядок № 879).

Відповідно до пп. 4 п.2 вказаного Порядку габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно- вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Пунктом 3 Порядку № 879 передбачено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з абз. 1 п. 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Відповідно до п. 30 Порядку № 879 плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; В - відстань перевезення, кілометрів.

Згідно з п. 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.

Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Таким чином, обов`язок внесення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів покладено саме на перевізника.

Разом із тим, ані Правила дорожнього руху, ані Порядок здійснення габаритно- вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, не визначають поняття перевізника.

В той же час, таке визначення міститься у Законі України "Про автомобільний транспорт". Так, статтею 1 вказаного закону визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Для виконання перевезень небезпечних вантажів автомобільний перевізник повинен одержати відповідну ліцензію (стаття 33 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю регламентується Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року №879 (далі - Порядок №879).

Пунктом 3 Порядку №879 встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Крім того, відповідно до пункту 4 Порядку №103 взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України 10.12.2013 року № 1007/1207, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 лютого 2014 року за № 215/24992, посадові особи Укртрансінспекції під час здійснення габаритно-вагового контролю:

- здійснюють зупинку транспортного засобу для здійснення габаритно-вагового контролю у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) з дотриманням Правил дорожнього руху та Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року № 422;

- видають довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю;

- складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30 - 31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до підпункту 2 та 3 пункту 1 Порядку №879 терміни, що вживаються у цьому Порядку, мають таке значення:

- вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно з методикою, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології;

- великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Згідно пунктів 12, 13 та 14 Порядку №879 вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю визначаються Мін інфраструктури.

Пунктами 17 та 18 Порядку №879, передбачено, що у разі коли за допомогою автоматичних зважувальних пунктів виявлено факт перевищення встановлених габаритно- вагових параметрів, габаритно-ваговий контроль транспортного засобу здійснюється на найближчому стаціонарному та/або пересувному пункті габаритно-вагового контролю.

За результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Відповідно до пункту 21 Порядку №879 у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Єдиною методикою виконання вимірювань поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів в русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі, розроблена Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, затверджена заступником голови Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор), атестована з ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром «Інститут Метрології», свідоцтво про атестацію №02-84-08, проте зазначена Методика не розповсюджується на транспортні засоби з рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу в русі, що свідчить про відсутність вимог щодо нормативів навантаження транспортних засобів з відповідним видом вантажу, та відповідно про неможливість встановлення факту порушення вагових параметрів.

Позивач здійснював перевезення неподільного вантажу з фіксованою масою циліндричної форми - «обичайки», що являє собою циліндричний або конічний барабан, який вигинають зі сталевого листа, краї з`єднують вальцюванням, розкачуванням або згинанням, тобтой який внаслідок своїх фізичних властивостей може здійснювати більший вплив на окрему вісь автомобіля при русі в короткі відрізки часу.

Крім того, згідно п.п. 12, 13, 18 Порядку №879, вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані. За результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення. У разі пред`явлення водієм транспортного засобу міжнародного сертифіката зважування габаритно-ваговий контроль у частині зважування не здійснюється. Отже, результати габаритно-вагового контролю створюють юридичні наслідки для перевізника тільки у випадку, якщо зазначений вид контролю здійснений справними, пройшовшими періодичну повірку (метрологічну атестація) засобами контролю, результати якого оформлюються довідкою про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення, яка видається водієві.

На місці проведення зважування водієві транспортного засобу, ОСОБА_1 , на місці зважування дані про проходження періодичної перевірки засобами контролю не було надано, дані про зважувальне обладнання, використане при зважуванні транспортного засобу позивача не вказано в акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №038721 від 26 серпня 2020 року та довідці про результати здійснення габаритно - вагового контролю №00022245 від 26 серпня 2020 року.

З наданого водієві талону зважування вказані відомості також встановити не можливо, оскільки в ньому зазначено лише відомості про номер вагового комплексу, дату та час проведення зважування, порядковий номер талону, режим роботи вагового комплексу.

Слід зазначити, що при заповненні Акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, який є Додатком 3 до порядку №879, посадовою особою Управління Укртрансбезпеки в Донецькій області було допущено критичну помилку в частині заповнення відомостей про суб`єкт, що перевіряється:

В пункті 5 «Суб`єкт, що перевіряється» не вірно зазначені реквізити Позивача, адреси « АДРЕСА_1 » та «м. Маріуполь, вул. Сортовська, 41» не є юридичними адресами Позивача; не вказаний номер телефону водія ОСОБА_1 , який здійснював керування транспортним засобом; не вказано ЄДРПОУ водія ОСОБА_1 .

Пунктом 22 Порядку №879, у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб (пункт 23 Порядку №879).

В пункті 24 Порядку №879 встановлено, що після приведення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами і внесення плати за проїзд такий засіб спрямовується для здійснення повторного габаритно-вагового контролю. Якщо під час здійснення повторного габаритно-вагового контролю фактів перевищення габаритно-вагових параметрів не виявлено, транспортний засіб може продовжити подальший рух.

Проте, транспортний засіб позивача не затримувався, жодних протоколів в порядку КУпАП щодо тимчасового затримання не складалося, представники уповноважених підрозділів Національної поліції на контрольному пересувному пункті були відсутні.

Також слід зазначити, що в зв`язку із отриманням дозволу, працівники уповноважених підрозділів Національної поліції здійснювали супроводження транспортного засобу під час його руху автомобільними шляхами.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про автомобільний транспорт» №2344 від 05.04.2001 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон №2344).

На виконання вимог статті 6 Закону №2344, постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 було затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Абзацом 3 п.20 Порядку №1567 передбачено, що виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

Пунктом 25 Порядку №1567 встановлено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно з п.26 та п.27 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

Рекомендований лист, відправлений відповідачем було отримано 07 жовтня 2020 року уповноваженою особою позивача, після розгляду акту, що свідчить про порушення процедури розгляду в частині належного повідомлення суб`єкта господарювання.

Акт №228381 містить в собі посилання на абзац 16 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», також вказане порушення, як підстава для накладення адміністративно - господарського штрафу відповідачем згідно постанови №177514 від 06 жовтня 2020 року.

Оскільки за своєю конструкцією абзац 16 ч. 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає відповідальність за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, то для наявності складу порушення повинно бути дві складові порушення: перевищення законодавством габаритно - вагових норма понад 20% та перевезення вантажу без відповідного дозволу.

Враховуючи, що при проведенні зважування було суттєво порушено його процедуру, також той факт, що у позивача був наявний дозвіл на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, що також підтверджено матеріалами справи. Позивач не міг бути притягнутий до відповідальності за відсутність наявного в нього дозволу.

Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обгрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36. від 1 липня 2003 року). Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія А, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer В. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія А, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz- Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Одними з основних засад судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункти 1, 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Відповідно до вимог ч. 2 статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» ЄСПЛ підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обгрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; "Тошкуце та інші проти Румунії", заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74)

За приписами частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог ч. 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на досліджені матеріали справи, приймаючи до уваги те, що відповідач фактично позбавив позивача права на захист, права бути присутнім при розгляді справи та те, що відповідач не довів правомірність спірної постанови, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач зазначає, що за попереднім (орієнтовним) розрахунком, поніс судові витрати у розмірі сплаченого судового збору в сумі 2102,00 гри.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076 встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт б частини першої статті 1 Закону № 5076).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076 видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем згідно договору про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2020 року, понесено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 (п`ятнадцять) гривень 00 коп., вказані витрати підтверджено актом приймання - передавання робіт за договором про надання правничої допомоги, рахунком від 04 вересня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Акту приймання - передачі наданих послуг від 22 жовтня 2020 року № 70 правова допомога складається з наступного:

- усна консультація - 4 години (1000,00 грн./час) - 4000,00 гривень; складання запиту - 1 година (1000,00 грн./час) - 1000,00 гривень; підготовка доказів, складання позовної заяви - 5 годин (2000,00 грн./час) - 10 000,00 гривень; участь у судових засіданнях - 5000,00 гривень.

Водночас, слід зазначити, що представник позивача не приймав участі у судових засіданнях, оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні.

Адвокатським бюро «МИРОНЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» складений рахунок - фактура від 07 жовтня 2020 року № 70 на загальну суму 15000,00 гривень. При цьому, в графі «Назва» зазначено юридичні послуги (складання запитів, правова позиція).

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід зазначити, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Вирішуючи питання щодо розміру витрат суд зазначає, що за встановлених обставин, суд виходить з того, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу документально підтвердженні, відповідач заперечень суду не надав, слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00 гривень.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Малого приватного підприємства «Азія» (, місцезнаходження: 87535. Донецька область, м. Маріуполь, проспект Металургів, б. 198) до Управління Укртраисбезпеки у Донецькій області (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Академічна, 11-1) до Державної служби України з безпеки на транспорті (01135, м. Київ, пр. Перемоги-14, ) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу від 06 жовтня 2020 року № 177514, винесену Управлінням Укртрансбезпеки у Донецькій області - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртраисбезпеки у Донецькій області (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Академічна, 11-1) про застосування адміністративно- господарського штрафу №177514 від 06 жовтня 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті () на користь Малого приватного підприємства «Азія» ( місцезнаходження юридичної особи: 87535, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Металургів, б. 198) витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті () на користь Малого приватного підприємства «Азія» ( місцезнаходження юридичної особи: 87535, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Металургів, б. 198) витрати на сплату судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 січня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова