Справа № 300/2874/20
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2021 р. справа №300/2874/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Скільського І.І., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 32.11 рішення № 198-41 від 19.06.2020, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" звернулося до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування п.32.11 рішення 41 сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 19.06.2020 року №198-41 та зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що товариство чотири рази звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0425 га по АДРЕСА_1 , проте отримало необгрунтовану відмову, оскільки оскаржене рішення не містить жодної підстави, яка визначена статтею 123 Земельного кодексу України. Позивач зазначає, що усі документи, необхідні для прийняття позитивного рішення ним подавалися, водночас необхідні для відмови у наданні такого дозволу підстави, що визначені статтею 123 Земельного кодексу України, відсутні. Також вказало, що відповідно до рішення відповідача №197-41 від 19.06.2020 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок (щодо якої відмовлено позивачу) для обслуговування індивідуальних гаражів двом фізичним особам. Таким чином, зазначене свідчить про очевидну протиправність рішень відповідача від 19.06.2020 року №198-41.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року дана позовна заява була залишена без руху, а позивачу наданий десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

У строк установлений судом позивачем усунуто недоліки позовної заяви, а тому ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з мотивів, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Вказав, що заява позивача та додані документи внесені на чергове засідання Івано-Франківської міської ради за наслідками розгляду яких правомірно прийняте оскаржене рішення. Щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідач вказав, що такі повноваження належить до виключної компетенції відповідача, а тому вони являються дискреційними. Тому міська рада відмовлячи у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою діяла в межах виключних повноважень. Вказав, що позивачу відмовлено у наданні дозволу, оскільки за вказаною адресою сформована земельна ділянка площею 0,0086 га, про що зазначено у попередніх рішеннях відповідача.

18.12.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якого подані відповідачем заперечення вважає безпідставними, просив позов задовольнити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, дослідивши і оцінивши докази, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" є власником нежитлової будівлі загальною площею 83.1 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів адміністративної справи позивач чотири рази звертався до Івано-Франківської міської ради із заявою та доданими до неї документами про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0425 га на АДРЕСА_1, на що Івано-Франківська міська рада рішеннями №203-28 від 16.08.2019, №302-32 від 08.11.2019, №71-37 від 25.02.2020 та №198-41 від 19.06.2020, керуючись статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельним кодексу України, Законом України "Про землеустрій", відповідно чотири рази відмовила товариству у наданні такого відзиву (а.с. 9-29).

Водночас, рішенням відповідача №197-41 від 19.06.2020 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, для обслуговування індивідуальних гаражів громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 , площею по 0,01 га.

Позивач не погоджуючись із відмовами у наданні дозволу на складання проекту землеустрою, вважаючи їх необґрунтованими та протиправними, а також вважаючи протиправним надання такого дозволу іншим особам звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення події, обставин чи відповідних відносин або вчинення конкретної дії у спірних правовідносинах.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі, також - Закон №280/97-ВР), місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пунктами 22, 34, 41, 42 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються зокрема такі питання: затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами; затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно з приписами частин 1, 2, 3, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У відповідності до статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 5 статті 242 КС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що усі рішення стосовно відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою не містять ніякої мотивації. Сама відмова обґрунтовується тільки посиланням відповідача на статтю 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", Земельний кодекс України та Закон України "Про землеустрій" та зазначено, що за вказаною адресою сформована земельна ділянка площею 0,0086 га за кадастровим номером :08:005:0372.

Судом встановлено, що відповідно до акту обстеження земельної ділянки №199 від 28.11.2018 року Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради вказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі звернення Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс". Право власності, право користування чи право оренди не зареєстровано.

Відповідно до листа Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради від 10.12.2018 року №819/34.3-02/18в зобов`язано укласти договір оренди земельної ділянки, яка використовується позивачем за АДРЕСА_1.

Також обґрунтовуючи правомірність винесення оскарженого рішення щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою відповідач посилається на виключну компетенцію приймати такі рішення ототожнюючи таке право з дискреційними повноваженнями.

Щодо можливості суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (дискреційні повноваження), суд зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у даній спірній ситуації повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 20.08.2019, у справі №813/2273/18 та від 11.09.2019, у справі №819/570/19.

Таким чином у спірних правовідносинах відповідач не може діяти на власний розсуд, а виключна компетенція органу, на яку посилається відповідач, передбачає обов`язок цього органу приймати відповідні рішення (надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою) в разі дотримання позивачем процедури подання клопотання та відсутності законом передбачених умов (невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Таким чином, суд констатує безпідставну відмову у наданні дозволу на розробку проєкта землеустрою позивачу. Водночас суд відмічає, що такий дозвіл надано іншим особам для обслуговування індивідуальних гаражів.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд зазначає, що позивачем при зверненні до відповідача дотримано усіх умов визначених законом (статтею 123 Земельного кодексу України).

Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Так, у спірних правовідносинах відповідач чотири рази відмовляв позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою без нормативного обґрунтування такої відмови, а в заявах по суті спору не навів жодного аргументу з посиланням на належні та допустимі докази, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України підстав відмови у наданні такого дозволу. Натомість позивачем дотримано процедури подання документів для отримання дозволу про надання розробку землеустрою, а тому в цій частині позовна заява є підставною та підлягає до задоволення.

Щодо посилання відповідача на те, що за вказаною адресою сформована земельна ділянка площею 0,0086 га за кадастровим номером :08:005:0372, яка є значно меншою за площу земельної ділянки, за наданням дозволу якої звертався позивач, суд зазначає наступне.

Так саме питання узгодження меж земельних ділянок щодо яких надається такий дозвіл не вирішується під час надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, оскільки для виготовлення такого проєкту зазначається орієнтовна площа, яка в подальшому коригується в залежності від конкретних замірів та визначення площ вільної земельної ділянки під час виготовлення технічної документації, її погодження та затвердження.

Таким чином, питання узгодження меж земельної ділянки виникає на стадії затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність. Всі спірні питання, що виникають в ході таких правовідносин належать до відання земельної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а також розглядаються судами цивільної юрисдикції (є спорами про право цивільне - право власності).

Суд зазначає, що принцип добросовісності, це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач по відношенню до позивача не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, а тому слід визнати протиправним та скасувати п.32.11 рішення 41 сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 19.06.2020 року №198-41 та зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0425 га для будівництва і обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

У відповідності до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 2 102 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення АТ "Правекс Банк" №4306/з1 від 09.11.2020 року.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати п.32.11 рішення 41 сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 19.06.2020 року №198-41.

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0425 га для будівництва і обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" сплачений судовий збір в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Лекс Альянс" адреса: вул. Софіївка, 12А, м. Івано-Франківськ, 76000, ;

відповідач: Івано-Франківська міська рада, адреса: вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76000, ;

Суддя /підпис/ Скільський І.І.