Справа № 215/6034/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2021 року Справа № 215/6034/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до завідуючої загальним відділом виконкому районної у місті ради Олени Міщук в особі виконкому Тернівської районної у місті ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.10.2020 року надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до завідуючої загального відділу виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Міщук О.Д., в якому просить суд:
- визнати бездіяльність завідуючої загального відділу виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Міщук О.Д. протиправною, яка виявилася у неналежному застосуванні управлінської функції, у порушенні правового режиму форми розгляду скарги ОСОБА_1 від 10.09.2020 року за вх. № 462 і непідкоренні ст.ст. 28 ч.2, 29 ч.1, 32 ч.3, 34, 49 Конституції України;
- визнати бездіяльність завідуючої загального відділу виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Міщук О.Д. протиправною, яка виявилася у порушенні управлінської функції відповідно до п.п. 18, 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, і непідкоренні ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»;
- визнати бездіяльність завідуючої загального відділу виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Міщук О.Д. протиправною, яка виявилася у невжитті заходів для забезпечення права на отримання інформації, права на повідомлення, що скарга від 11.08.2020 року начальнику управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В. пересилається відповідачем за належністю відповідному органу чи посадовій особі, до правової позиції ст.ст. 3, 22, 32 ч. 3, 34 Конституції України і ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»;
- зобов`язання завідуючу загального відділу виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Міщук О.Д. принести вибачення ОСОБА_1 за незабезпечення гарантій відповідно до ст.ст. 28, 34, 49 Конституції України і в порядку ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» на зборах заступників голови і завідувачів відділення виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради згідно ч. 2 ст. 5 КАС України.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач допустив бездіяльність, яка виявилась у неналежному застосуванні управлінської функції, у порушенні правового режиму форми розгляду його скарги від 10.09.2020 року за вх.№ 462 і непідкоренні ст.ст. 28 ч.2, 29 ч.1, 32 ч.3, 34, 49 Конституції України; у порушенні управлінської функції відповідно до п.п. 18, 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, і непідкоренні ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», а також у невжитті заходів для забезпечення права позивача на отримання інформації, права на повідомлення, що скарга від 11.08.2020 року начальнику управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В. пересилається відповідачем за належністю відповідному органу чи посадовій особі, до правової позиції ст.ст. 3, 22, 32 ч. 3, 34 Конституції України і ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».
Також, за поясненнями позивача, бездіяльність відповідача не переслідує законної мети правового режиму розгляду звернення, бо він відмовився використовувати свої владні виконавчі функції належним чином та не прийняв відповідного рішення. Це не відповідає вимогам законодавства України.
Крім того, позивач вважає, що відповідачем була допущена бездіяльність, з огляду на те, що недостатнім є надіслання на його адресу листа після подання звернення. При цьому, на думку позивача, лист не має юридичної сили і не відповідає конституційним принципам.
Ухвалою суду від 01.12.2020 року було задоволено заяву позивача та звільнено його від сплати судового збору за подання адміністративного позову.
Ухвалою суду від 01.12.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) разом з витребуваними у нього документами, та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу - відповіді на відзив.
У встановлений судом строк відповідач надав суду відзив на позов та витребувані у нього ухвалою суду від 01.12.2020 року письмові докази, а саме, копії:
- скарги позивача від 10.09.2020 року за вх. № 462;
- скарги позивача від 11.08.2020 року;
- відповіді виконкому Тернівської районної у місті ради від 22.09.2020 року № С-462;
- Положення про загальний відділ виконкому Тернівської районної у місті ради від 22.09.2020 року;
- реєстр витрат конвертів щодо направлення відповіді ОСОБА_1 на його звернення за вх. № С-462;
- рішення Тернівської районної у місті ради від 29.04.2016 року № 67 та від 24.05.2019 року № 354.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними. Так, за поясненнями відповідача, 10.09.2020 року ним було отримано звернення ОСОБА_1 за вх. № С-462, яке, з урахуванням приписів Закону України «Про звернення громадян», було розглянуто та відповідь надіслана позивачу 22.09.2020 року.
При цьому, розгляд звернення ОСОБА_1 від 10.09.2020 року за вх.№ С-462 було здійснено за його відсутності, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року, Кабінетом Міністрів України встановлено на всій території України карантин з 12.03.2020 року по 31.12.2020 року.
Таким чином, розгляд звернення ОСОБА_1 було здійснено за його відсутності та за результатами розгляду його скарги на його адресу направлено письмову відповідь засобами поштового зв`язку.
Відповідач пояснив, що надав на скаргу позивача від 10.09.2020 року письмову відповідь, яка була направлена ОСОБА_1 22.09.2020 року.
Водночас, у даній відповіді повідомлено позивача, що скарга начальнику управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В. від 11.08.2020 року, яку додав позивач до свого звернення від 10.09.2020 року, була повернута ОСОБА_1 на підставі ст. 5 ЗУ «Про звернення громадян» та запропоновано йому особисто звернутися до належного суб`єкта владних повноважень. Отже, розгляд звернення позивача був здійснений відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», а тому твердження позивача про його бездіяльність є безпідставними.
З огляду відсутності факту бездіяльності відповідача під час розгляду даного звернення ОСОБА_1 та з урахуванням викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав клопотання про заміну неналежного відповідача.
Ухвалою від 16.12.2020 року було задоволено частково означене клопотання та здійснено заміну неналежного відповідача завідуючої загальним відділом виконкому районної у місті ради Олени Міщук на належного відповідача завідуючої загальним відділом виконкому районної у місті ради Олени Міщук в особі виконкому Тернівської районної у місті ради.
Крім того, 12.01.2021 року позивачем було надано суду письмове клопотання, в якому ОСОБА_1 просить повернути заперечення, як і мотиви їх визнання, та кваліфікувати такий відзив як відмову відповідача надати відзив на позов у строк; продовжити строк для подання відповіді на відзив після розгляду даного клопотання.
З цього приводу суд зазначає, що означене клопотання є необгрунтованим та безпідставним, оскільки відповідачем надано відзив на позовну заяву та докази направлення його ОСОБА_1 , як вимагає ст. 162 КАС України, а тому вирішенню не підлягає.
Відповідно до положень ст. 257, ст. 262 КАС України, суд розглянув адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами законодавства України, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до голови Тернівської районної у місті ради Солода В.М. зі скаргою від 10.09.2020 року, в якій просив:
- правовим актом зобов`язати Міщук О.Д. , додану скаргу від 11.08.2020 року начальнику управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В., направити згідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» для належного реагування та повідомити про вихідний та вхідний номер її реєстрації;
- правовим актом за непідкорення Міщук О.Д. положенням ст.ст. 3, 8, 19, 21, 22, 68 Основного закону ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» притягнути до відповідальності згідно ст. 60 Конституції України;
- зобов`язати Міщук О.Д. окремим листом зазначити статті норм права, які забороняють їй скаргу від 11.08.2020 року начальнику управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В. направити згідно ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», маючи повноваження, надані ст.ст. 3, 6, 8, 19, 68 Конституції України;
- надати запрошення для ОСОБА_1 з повідомленням про повноваження осіб з приводу розгляду його скарги від 10.09.2020 року відносно Міщук О.Д. , а після розгляду - її висновки викласти в рішенні, постанові, наказі, тобто індивідуальному правовому акті, складеному за підсумками всебічного розгляду питання скарги, який надати йому;
- зазначити дату ознайомлення Міщук О.Д. з посадовою інструкцією керівника загального відділу;
- надати документ, де зазначити осіб, час, місце розгляду скарги від 11.08.2020 року вх.С-360, а за його відсутності зазначити причини;
- частково відшкодувати моральні страждання ОСОБА_1 сумою у 2000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: 2102 грн. х 2000 = 4204000 грн.
За поясненнями відповідача, що підтверджуються письмовою відповіддю виконкому Тернівської районної у місті ради від 22.09.2020 року № С-462, скарга ОСОБА_1 від 10.09.2020 року була розглянута належним чином.
Так, підставою подання скарги від 10.09.2020 року є скарга ОСОБА_1 від 11.08.2020 року до начальника управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В.
Скарга ОСОБА_1 від 11.08.2020 року була додана до основної скарги від 10.09.2020 року.
З огляду на те, що додаток - скарга ОСОБА_1 від 11.08.2020 року була оформлена неналежним чином, а саме, всупереч вимогам ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», якою передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, тому остання була повернута заявнику з відповідними роз`ясненнями.
На підтвердження факту направлення позивачу відповіді на скаргу від 10.09.2020 року, відповідач надав суду копію реєстру витрат конвертів від 24.09.2020 року.
Проте, вважаючи, що відповідач допустив бездіяльність щодо розгляду його скарги від 10.09.2020 року, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Отже, спір між сторонами виник з підстав протиправності бездіяльності відповідача щодо розгляду скарги позивача від 10.09.2020 року.
Суд, вирішуючи спір по суті позовних вимог, зазначає наступне.
Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Суд зазначає, що Закон України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно з ч. 1, 6, 8 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства.
Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг, встановлений статтями 15, 16 вищевказаного Закону.
За приписами ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;
- знайомитися з матеріалами перевірки;
- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;
- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;
- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;
- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;
- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;
- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Згідно з ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень, з урахуванням їх функціональних обов`язків.
Крім того, з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що письмова відповідь, надана суб`єктом владних повноважень за результатами розгляду звернення громадян на підставі Закону України «Про звернення громадян», містить його рішення щодо порушених у зверненні питань. Адже, ним вирішуються по суті заявлені суб`єктом звернення питання. При цьому, законом визначається, що за результатами розгляду, зокрема, скарги суб`єкта звернення, суб`єктом владних повноважень надається письмова відповідь. Така відповідь має містити аргументовану, несуперечливу, переконливу інформацію, що відповідає дійсності та стосується суті звернення. При цьому, суд зазначає, що письмова відповідь, надана на звернення громадян, не може мати юридичної сили, бо відповідно до теоретичних основ права, юридична сила є основною властивістю правових актів діяти та породжувати правові наслідки: виникнення, зміни, припинення правовідносин. Проте, письмова відповідь на звернення громадян має інформаційний характер та не є правовим актом, а орган місцевого самоврядування не є суб`єктом правотворчої діяльності під час надання відповіді на звернення громадян.
З огляду на викладене, суд зазначає, що реалізувавши своє право на звернення до суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до голови Тернівської районної у місті ради Солода В.М. зі скаргою від 10.09.2020 року, яка була розглянута та надана на неї письмова відповідь від 22.09.2020 року за № С-462. Так, у відповіді роз`яснено позивачу, що його скарга від 11.08.2020 року до начальника управління охорони здоров`я м. Кривого Рогу Мурашко К.В., додана до скарги від 10.09.2020 року та яка є підставою для її подання, повернута ОСОБА_1 , оскільки оформлена неналежним чином. Також з урахуванням вимог ст. 5 ЗУ «Про звернення громадян» позивачу у даному випадку рекомендовано особисто або письмово звернутися до відповідного суб`єкта владних повноважень.
На підтвердження своїх тверджень відповідач надав суду такі письмові докази, що містяться в матеріалах справи, а саме копії: скарги позивача від 10.09.2020 року за вх. № 462; скарги позивача від 11.08.2020 року; відповіді виконкому Тернівської районної у місті ради від 22.09.2020 року № С-462; Положення про загальний відділ виконкому Тернівської районної у місті ради від 22.09.2020 року; реєстр витрат конвертів щодо направлення відповіді ОСОБА_1 на його звернення за № С-462; рішення Тернівської районної у місті ради від 29.04.2016 року № 67 та від 24.05.2019 року № 354.
Також суд зазначає, що відповідно ст. 9 Закону України «Про інформацію», основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію», інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Аналіз викладених вище норм, на порушення яких посилається позивач, вказує, що такі норми регламентують загальні положення закону про регулювання відносин щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
Водночас, суд зазначає, що статей 32 та 45 Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2657-XII в редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача та виникнення спірних правовідносин, не містить. Тому, посилання позивача на вказані норми не беруться судом до уваги.
З приводу посилань відповідача на положення ч. 2 ст. 28 Конституції України, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 28 Конституції України, жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.
Суд зазначає, що зі змісту скарги від 10.09.2020 року вбачається, що така не містить посилань позивача на проведення відповідачем будь-яких медичних, наукових чи інших дослідів. Тому, суд не бере до уваги вимогу позивача про необхідність дотримання відповідачем ч. 2 ст. 28 Конституції України при розгляді його скарги.
Також суд зазначає, що надання відповіді по суті порушених у зверненнях до державного органу питань, є дискрецією органу державної влади.
За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
З огляду на викладене, суд зазначає, що у своїй письмовій відповіді від 22.09.2020 року за № С-462 відповідач повідомив ОСОБА_1 про розгляд його звернення.
Крім того, суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Вказана вище правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 17.04.2019 року, справа № 342/158/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому, суд, перевіривши правомірність дій (бездіяльності) відповідача при розгляді звернення позивача щодо його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, доходить висновку, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності при наданні позивачу відповіді на його скаргу. Адже, відповідач надав суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази правомірності своїх дій щодо надання ним письмової відповіді на скаргу позивача від 10.09.2020 року у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Тим більше, що така відповідь була надана позивачу в порядку, визначеному приписами Закону України «Про звернення громадян» і на підставі принципів ст. 34 Конституції України.
Також, суд зазначає, що посилання позивача на положення ст. 249 КАС України є безпідставними.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 249 КАС України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Водночас, в ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідачем не допущено бездіяльності при розгляді скарги позивача від 10.09.2020 року та ним були вчинені дії в межах наданих відповідачу законом повноважень та у встановлений законом спосіб.
Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» висловлено позицію, відповідно до якої суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з п. 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Аналіз викладеного, дає підстави зробити висновок, що засіб юридичного захисту порушеного права повинен бути ефективним та ґрунтуватися на конкретних підставах, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само, встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.
Щодо зобов`язання відповідача принести вибачення ОСОБА_1 за незабезпечення гарантій відповідно до ст.ст. 28, 34, 49 Конституції України і в порядку ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» на зборах заступників голови і завідувачів відділення виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради згідно ч. 2 ст. 5 КАС України, то суд зазначає наступне.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Приписами ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
- встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Означений перелік є вичерпним.
Суд зазначає, що позовні вимоги повинні бути чіткими і зрозумілими, викладеними з урахуванням правил, встановлених процесуальним законодавством і узгоджуватись з наданими суду повноваженнями за наслідками розгляду справи, а також мають бути спрямовані на захист конкретних прав, свобод та інтересів позивача із зазначенням способу їх захисту, який не допускає неоднозначного, довільного тлумачення змісту позовних вимог.
З огляду на викладене, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача принести вибачення ОСОБА_1 виходить за межі чинного адміністративного судочинства, а тому є такою, що не підлягає задоволенню.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 73 КАС України, належними доказами є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 ст. 77 КАС України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.
З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 139 КАС України, з урахуванням того, що ухвалою суду від 01.12.2020 року було задоволено заяву позивача та звільнено його від сплати судового збору на підставі ст. 133 КАС України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем. Тому, питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору судом, не вирішується.
Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 77, 90, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до завідуючої загальним відділом виконкому районної у місті ради Олени Міщук в особі виконкому Тернівської районної у місті ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Судові витрати у справі не розподіляються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 26.01.2021 року.

Суддя І.О. Лозицька