Справа № 240/21344/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Житомир справа № 240/21344/20

категорія 111010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Недашківська Н.В. ,

за участю: представника позивача -Збіглея І.В., Бойченка М.П.,

представника відповідача - Левицького Я.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фермерського господарства "Межирічка" до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Житомирській області від 06.11.2020 №1720 про проведення фактичної перевірки, в частині проведення перевірки ФГ "Межирічка" згідно з Додатком №37 до наказу ГУ ДПС у Житомирській області від 06.11.2020 №1720.

В обгрунтування позову зазначає, що оскаржуваний наказ Головного управління ДПС у Житомирській області від 06.11.2020 №1720 про проведення фактичної перевірки, в частині проведення перевірки ФГ "Межирічка" згідно з Додатком №37 є протиправним, оскільки у ньому відсутні будь-які посилання на конкретні правові підстави призначення перевірки, окрім посилання на норму ПК України, що регулює питання її призначення. Крім того, наказ не містить конкретного періоду діяльності, який буде перевірятися. Також, вказує, що з 18.03.2020 по останній календарний день місяця, в якому завершується дія карантину, було встановлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

29.12.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що спірний наказ винесений на підставі листа ДПС України від 26.05.2020 №8215/7/99-00-17-02-01-17, отже доводи позивача безпідставні. Також вказує, що в наказі міститься посилання на підстави проведення перевірки, а саме: пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.3, п.75.1 ст.75, пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України. В направленні на проведення перевірки було зазначено мету перевірки тривалістю 10 діб та підстави. Отже, вважає, що оскаржуваний наказ містить усі необхідні реквізити. Щодо мораторію вказує, що перевірки під час мораторію можливі, а саме, перевірки другої категорії не підпадають під мораторій. З огляду на це, просить у позові відмовити.

11.01.2021 від представника позивача надійшло клопотання про призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою від 21.01.21 призначено розгляду справи в судовому засіданні.

Представник позивача судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Встановлено, що 06.11.2020 начальником Головного управління ДПС у Житомирській області на підставі п.п. 80.2.2., п. 80.2 ст. 80 та пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України було прийнято наказ №1720 про проведення фактичних перевірок .

З матеріалів справи вбачається, що Додатком 32 до наказу №1720 "Перелік суб"єктів господарювання для проведення фактичних перевірок працівниками управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Житомирській області на підставі ст.20, пп.75.1.3, п.75.1 ст.75, пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України" визначено, що метою проведення перевірки є перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об"єктів права власності такого платника щодо дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податку розрахункових операцій, наявності ліцензії, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Перевірка буде проводитися за період діяльності з 01.07.2019 по дату закінчення перевірки, тривалістю 10 діб, починаючи з 16.11.2020, за адресою: вул.Древлянська,11, с.Межирічка, Радомишльський район, Житомирська область.

На підставі вказаного наказу було видано направлення на перевірку №247, 248 від 16.11.2020 на підставі пп.75.1.3, п.75.1 ст.75, пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України, у зв"язку з чим, посадовими особами відповідача здійснено виїзд за адресою об`єкта перевірки.

Разом з тим, відповідно до письмових пояснень ФГ "Межирічка" від 23.11.2020 №43, посадових осіб органу ДПС до проведення фактичної перевірки за місцем її проведення не допущено.

Позивач вважає, що спірний наказ є протиправним, за відсутності на те правових підстав для його видачі, тому звернувся до суду.

Таким чином, у межах спірних питань є законність підстав прийнятого оскаржуваного наказу про призначення фактичної перевірки позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.3. пункту 75.1. статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За приписами пункту 80.1. статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Пунктом 80.5. статті 80 ПК України визначено, що допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України, в наказі про проведення фактичної перевірки, крім іншого, зазначаються, мета, підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, період діяльності, який буде перевірятися.

Абзац п`ятий підпункту 81.1 статті 81 ПК України визначає, що у разі непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий підпункту 81.1 статті 81 ПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що законодавцем встановлено випадки, коли платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки:

- непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, визначених абзацами другим-четвертим пункту 81.1 статті 81 ПК України (направлення та наказу на проведення перевірки, службового посвідчення);

- оформлення документів, вказаних в абзацах другому-третьому пункту 81.1 статті 81 ПК України, з порушенням вимог, встановлених цим пунктом.

Судом встановлено, що ФГ "Межирічка" не допустило посадових осіб органу ДПС до проведення фактичної перевірки за місцем її проведення, у зв"язку з відсутністю правових підстав для її призначення, визначених у ст.80 ПК України та оформлення наказу з Додатком про призначення перевірки з порушенням ст.81 Кодексу.

Суд погоджується з доводами позивач, з огляду на таке.

Так, зі змісту наказу про призначення фактичних перевірок та Додатку до наказу №32 слідує, що фактична перевірка ФГ "Межирічка" призначена на підставі п.п. 80.2.2., п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України.

Крім того, у направленнях на перевірку, виданих на підставі спірного наказу , також вказано, що фактична перевірка ФГ "Межирічка" буде проводитися на підставі п.п.80.2.2, п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що Додатком 32 до наказу №1720 "Перелік суб"єктів господарювання для проведення фактичних перевірок працівниками управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Житомирській області на підставі ст.20, пп.75.1.3, п.75.1 ст.75, пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України" визначено, що метою проведення перевірки є перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об"єктів права власності такого платника щодо дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податку розрахункових операцій, наявності ліцензії, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Отже, метою перевірки є дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податку розрахункових операцій, наявності ліцензії, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Згідно з підпунктом 80.2.2 пункту 80.2. статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Отже, передумовою проведення фактичної перевірки з підстав, передбачених підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмітити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що контролюючим органом отримано інформацію, що зумовлює виникнення обґрунтованої та законодавчо встановленої необхідності для контролюючого органу із здійснення належного податкового контролю (проведення фактичної перевірки).

Так, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. (ч.2 ст.77 КАС України)

Відповідно до п.1 ч.4 ст.162 КАС України до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Отже, відповідач, зобов"язаний надати всі наявні у нього докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, оскільки обов"язок щодо доказування правомірності спірного рішення, у даному випадку, покладається на ГУ ДПС у Житомирській області, як суб"єкта владних повноважень.

У відзиві та у судовому засіданні представник відповідача посилався на те, що підставою для видання спірного наказу став лист ДПС України від 26.05.2020 №8215/7/99-00-17-02-01-17, який направлено Головним управлінням ДПС у областях, м.Києві та Офісу ВПП, у якому, з метою недопущення порушень у сфері обігу підакцизних товарів, запобігання незаконному обігу пального, зобов"язано провести перевірки суб"єктів господарювання відповідно до списку платників податку.

В той же час, відповідачем, в порушення вимог п.1 ч.4 ст.162 КАС України, до матеріалів справи зазначеного листа ДПС не надано, що позбавляє можливості суд встановити його зміст та наявність підстав для призначення перевірки.

Отже, доводи представника відповідача про наявність такого листа, який став підставою для винесення спірного наказу про призначення фактичної перевірки ФГ "Межирічка" суд ставить під сумнів, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень не надав суду належних письмових доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувала саме вищезазначена інформація.

Крім того, у наказі та Додатку до наказу відсутні посилання на будь-яку інформацію, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.

Суд відмічає, що для проведення фактичної перевірки мають існувати вказані вище фактичні обставини та передумови, які і визначають підстави для такої перевірки. Тому оцінка правомірності проведеної перевірки повинна надаватися з урахуванням достатності змісту наказу для висновків про фактичну підставу проведення відповідної перевірки. При цьому суд зазначає, що "підстава" це не нумероване позначення пункту 80.2 статті 80 ПК України, а обставини, які в цьому підпункті розкриваються та мають об`єктивно існувати. Іншими словами під "підставою" у підпункті 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України необхідно розуміти не порядковий номер підпункту пункту статті, а безпосередньо інформацію, відомості та інші обставини (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 1 липня 2019 року по справі № 140/2181/18, від 10 липня 2019 року по справі №160/7669/18).

В даному випадку судом встановлено, що відповідач здійснюючи у наказі з Додатком до нього посилання на підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України жодним чином не обґрунтував наявність підстав для проведення фактичної перевірки, які передбачені вищевказаною нормою, зокрема щодо отримання контролюючим органом в установленому порядку інформації про можливі порушення платником податків тих вимог чинного законодавства, що підпадають під предмет фактичної перевірки, що в свою чергу унеможливлювало для платника чітко розуміти мету такої перевірки, позаяк є незрозумілим про яке можливе порушення з його боку може йти мова.

Тобто, приймаючи наказ про проведення фактичної перевірки позивача, контролюючий орган лише обмежився посиланнями на норми чинного законодавства, в тому числі норми Податкового кодексу України, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків. Але при цьому відповідач жодним чином не обґрунтував, що саме зумовило необхідність проведення перевірки цього підприємства, наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення.

Жодного посилання на лист ДПС оскаржуваний наказ та Додаток до нього не містить, а тому достеменно стверджувати, що саме ці обставини які у ньому викладені, а не будь-які інші повідомлення чи інформація інших органів, були фактичною підставою для проведення перевірки, суд не може. Крім того, суд вкотре наголошує, що підстава для проведення фактичної перевірки має бути чітко та безумовно вказана у наказі таким чином, щоб унеможливити сумніви у її наявності, та не робити спроб здогадів чи припущень про її існування, що фактично має місце у даній справі.

Таким чином, слід відмітити, що контролюючим органом не доведено, що саме цей лист ДПС та наявна в ньому інформація слугувала підставою для прийняття спірного наказу.

Суд не заперечує того факту, що до функцій контролюючих органів, відповідно до ст. 19 ПК України віднесено здійснення контролю у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечення міжгалузевої координації у цій сфері (п.п.19-1.1.14.); здійснення заходів щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального (п.п.19-1.1.16.); проводять роботу щодо боротьби з незаконним виробництвом, переміщенням, обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального (п.п.19-1.1.17) та інші.

У свою чергу, суд зазначає, що реалізація відповідних функцій контролюючих органів у визначеній сфері щодо призначення перевірок не є безмежною. Такими функціями контролюючий орган наділений законодавчо на постійній основі, однак реалізація таких функцій певним чином обмежена законодавством.

Тобто, не у будь-якому випадку за наявності компетенції на проведення перевірки, перевірка може бути призначена.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №820/20020/14 від 08 серпня 2019 року, №1440/2045/18 від 11 червня 2019 року, №816/3238/15 від 15.05.2020 року, №821/1828/16 від 02 вересня 2020 року, №821/1274/18 від 04 вересня 2020 року.

Отже, зазначення в наказі лише підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, без посилання на конкретні обставини, не є підставою для проведення фактичної перевірки.

Очевидним є те, що невказання відповідачем чітких підстав для проведення фактичної перевірки позивача призвело до перекручення законної мети її проведення. Адже, в такому разі контролюючий орган зіславшись лише на підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України взяв собі за мету провести перевірку та дослідження тих питань господарської діяльності платника, які виходять за ті межі, які б визначалися підставою для проведення такої перевірки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено наявність підстав визначених у пп. 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України для проведення фактичної перевірки ФГ "Межирічка".

Крім того, у відзиві на позовну заяву зазначається, що фактична перевірка ТОВ проводилась на підставі 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Разом з тим, суд зауважує, що за змістом вказаної норми підставою для проведення фактичної перевірки є наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Таким чином, якщо вважати, що перевірка позивача проводилася лише з метою здійсненням функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, то це лише додатково свідчить про неправомірність спірного наказу, оскільки у ньому міститься посилання в цілому як на пп.80.2.2, так і на пп. 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, тобто на всі визначені цими нормами підстави перевірки. Відтак відповідач повинен був чітко обґрунтувати конкретні підстави для перевірки та зазначити конкретну мету її проведення, а не вказути декілька підстав. В той же час, у додатку до наказу визначено лише одну підставу - пп.80.2.2 п.80.2 ст. 80 ПК України .

В той же час, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо того, що наказ не містить конкретного періоду діяльності, який буде перевірятися, оскільки у Додатку 32 до наказу зазначено період діяльності, що підлягає перевірці з 01.07.2019 по дату закінчення перевірки. При цьому, перевірка призначена на 10 діб, починаючи з 16.11.2020.

Стосовно посилань позивача у позовній заяві на обставини безпідставності проведення фактичної перевірки у зв`язку з поширенням на території України CОVID-19 та встановленням мораторію на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18.03.2020 по останній день місяця, в якому завершується карантин, необхідно зазначити наступне.

Так, згідно п. 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в редакції Закону № 540 -ІХ від 30.03.2020 установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), крім:

фактичних перевірок в частині порушення вимог законодавства в частині:

-обліку, ліцензування, виробництва, зберігання, транспортування та обігу пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

- цільового використання пального та спирту етилового платниками податків;

- обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

- здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу.

Отже, мораторій не поширюється на проведення фактичних перевірок щодо порушення вимог законодавства лише в частині обліку, ліцензування, виробництва, зберігання, транспортування та обігу пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів; цільового використання пального та спирту етилового платниками податків; обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками; здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що Додатком 32 до наказу №1720 "Перелік суб"єктів господарювання для проведення фактичних перевірок працівниками управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Житомирській області на підставі ст.20, пп.75.1.3, п.75.1 ст.75, пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України" визначено, що метою проведення перевірки є перевірка щодо дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податку розрахункових операцій, наявності ліцензії, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Щодо не поширення дії мораторію на проведення фактичних перевірок з питань здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності призначення перевірки з підстав, визначених у пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України , тому такий пункт щодо непоширення дії мораторію на проведення фактичних перевірок з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу, на позивача не поширюється.

Зазначене свідчить про те, що, на проведення фактичних перевірок з питань, визначених у Додатку до спірного наказу, у період дії карантину поширюється мораторій.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваного наказу згідно з Додатком №32 як вимогам податкового законодавства, так і приписам ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про його протиправність та має наслідком скасування такого наказу.

Суд враховує, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій.

Однак, у даному випадку втручання у діяльність позивача з боку контролюючого органу не носить характер обґрунтованості, законності або пропорційності, що призводить до непорозуміння логіки та мети рішення відповідача про проведення перевірки.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

При прийнятті рішення судом враховані правові висновки Верховного Суду у справі №520/12028/18 від 17.12.2020.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам податкового кодексу України, а тому він є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач просив суд стягнути на його користь суму сплаченого судового збору у розмір та 12650,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч.1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою наведеної норми передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Положеннями частини третьої статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 частини першої та частини другої статті 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, належать: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За приписами частини першої статті 26 Закону № 5076 документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 1 жовтня 1999 року (далі - Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення (обчислення) мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Вказані норми кореспондуються з частиною другою статті 30 Закон № 5076, при цьому, частиною третьою вказаної статті також визначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, оформлених у встановленому порядку, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (Постанова ВП ВС від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Отже, враховуючи викладене, допустимими і належними є лише ті документи на підтвердження оплати витрат на правову допомогу, які відповідають встановленим вимогам.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд застосовує частину п`яту статті 134 КАС України.

У контексті цієї справи суд зазначає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

На підтвердження понесених витрат у справі до суду було надано ордер про надання правової допомоги адвокатом Збіглей І.В., угоду про надання правової допомоги від 12.09.2016, рахунок на оплату №11/11 від 26.11.2020 , акт приймання передачі наданих послуг від 30.11.2020 до угоди про надання правової допомоги та рахунку на оплату №11/11 від 26.11.2020.

Рахунок на оплату складений на суму 12650 грн. за надані інфомаційно-консультаційні послуги, виїзд клієнта для участі у проведенні фактичної перевірки, підготовку проектів документів, підготовку проекту позовної заяви до адміністративного суду щодо оскарження наказу ГУ ДПС від 06.11.2020 №1720

Також було надано платіжне доручення №1562 про оплату згідно рахунку №11/11 від 26.11.2020 на суму 12650 грн.

Положеннями ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Нормами ч.7, 8 ст.137 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, визначаючись із розміром судових витрат суд враховую, що відповідачем не було заявлено жодного заперечення щодо понесених позивачем судовими витратами, їх розміром та співмірності.

Враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд дійшов висновку, що підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 2102 грн. та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12650 грн.

Керуючись статтями 242-246,295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Житомирській області (вул.Б.Тютюнника,7, м.Житомир, 10003, ) №1720 від 06.11.2020 про проведення фактичної перевірки Фермерського господарства "Межирічка" (вул.Древлянська,11, с.Межирічка, Радомишльський район, Житомирська область, 12215, ) згідно з Додатком №32 до наказу Головного управління ДПС у Житомирській області №1720 від 06.11.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області (вул.Б.Тютюнника,7, м.Житомир, 10003, ) на користь Фермерського господарства "Межирічка" (вул.Древлянська,11, с.Межирічка, Радомишльський район, Житомирська область, 12215, ) судовий збір у розмірі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні) та витрати на правову допомогу у розмірі 12650,00 грн. (дванадцять тисяч шістсот п"ятдесят гривень".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Капинос

Повне судове рішення складене 26 січня 2021 року