Справа № 826/20469/14
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Хмарській К.І.

представника позивача: Леськова П.І.

представника відповідача: Полякової С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у місті Києві) в якому просив (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) визнати незаконними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення №2406-17-01 від 01 грудня 2014 року;

- податкове повідомлення-рішення №2407-17-01 від 01 грудня 2014 року;

- рішення від 01 грудня 2014 року №2404/26-59-17-01;

- податкове повідомлення-рішення №2405/17-01 від 01 грудня 2014 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 у 2011 році здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності, у 2012 та 2013 роках - на загальній системі оподаткування.

ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 , за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.

За результатом вказаної перевірки, посадовими особами відповідача складено акт від 11.11.2014 року № 1837/17-01/ НОМЕР_1 (далі по тексту - акт перевірки).

Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень вимог податкового законодавства, а саме:

- пункту 36.1 статті 36, пункту 49.2 статті 49, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, а саме, не надано податкових розрахунків сум доходів нарахованих (сплачених) на користь платників податку і сум утриманих з них податків за ф №1-ДФ за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2012 року та І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2013 року (вісім звітних періодів);

- пункту 176.1 «а» статті 176, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України занижено валовий дохід у 2013 року на суму 523,37 грн. та завищено валові витрати у 2012 році на суму 289 572,16 грн., у 2013 року на 300 024,70 грн. суми податку з доходів фізичних осіб, донарахована за результатами перевірки складає 95 579,48 грн., в тому числі за 2012 рік у сумі 47 038,65 грн., за 2013 рік у сумі 48 540,83 грн.;

- підпункту 187.1 статті 187, підпункту 200.1, підпункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, а саме: позивачем не визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість та не сплачено до бюджету у лютому 2012 року у сумі 15 354,00 грн., квітні 2012 року у сумі 15 331,00 грн., серпні 2012 року у сумі 15 473,00 грн., жовтні 2012 року у сумі 15 621,00 грн., січні 2013 року у сумі 15 556,00 грн., квітні 2013 року у сумі 15 550,00 грн., липні 2013 року у сумі 15 323,00 грн., жовтні 2013 року у сумі 15 610,00 грн. За результатами перевірки донараховано податок на додану вартість у сумі 124 018,00 грн.;

- пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: позивачем не визначено та не сплачено до бюджету єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у 2012 році у сумі 71 023,70 грн., у 2013 році у сумі 76 811,87 грн., тому перевіркою донараховано єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 147 835,57 грн.

На підставі висновків акта перевірки, ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у місті Києві 01.12.2014 року прийнято:

- податкове повідомлення-рішення №2406/17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 95 579,48 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 23 894,87 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №2407-17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 124 018,00 грн. та застосовано штрафні санкції з податку на додану вартість у розмірі 31 004,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №2405/17-01, яким до позивача застосовано штрафні санкції з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн. (далі по тексту - оскаржувані ППР);

- рішення про застосування штрафних санкцій №2404/26-59-17-01, яким за порушення пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу донараховано суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне у розмірі 147 835,57 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 10 942,96 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеними оскаржуваними ППР та рішеннями про застосування штрафних санкцій, вважаючи свої права порушеними та такими, що підлягають захисту, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та ч.2 статті 2 КАС України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, оскаржувані ППР та рішення про застосування штрафних санкцій є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року дану справу №826/20469/14 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в частині встановлення правомірності винесення податкового повідомлення рішення від 01 грудня 2014 року №2406/17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 95 579,48 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 23 894,87 грн., та рішення про застосування штрафних санкцій №2404/26-59-17-01, яким за порушення пунктом 1 частиною другою статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу донараховано суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне у розмірі 147 835,57 грн. і застосовано штрафні санкції у розмірі 10 942,96 грн.

При цьому, Вищий адміністративний суду України в своїй ухвалі від 16 березня 2016 року погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для донарахування позивачу зобов`язань з податку на додану вартість.

З огляду на зазначене, під час розгляду даної справи колегія суддів апеляційної інстанції, надає правову оцінку тим обставинам та в тій частині, які були скасовані судом касаційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, податковим органом зроблено висновки щодо заниження зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску обґрунтовано заниженням оподаткованого доходу у 2013 році на суму 523,37 грн. та завищення валових витрат у 2012 році на суму 289 572,16 грн., у 2013 році на 300 024,70 грн., тому донарахована сума податку з доходів фізичних осіб за результатами перевірки складає 95 579,48 грн., в тому числі за 2012 рік у сумі 47 038,65 грн., за 2013 рік у сумі 48 540,83 грн.

Вказані висновки податковим органом зроблено з посиланням на те, що позивач у періоді, що перевірявся, отримав дохід згідно договору оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27.04.2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адміністрацією Місії АМР США.

Як вбачається з акта перевірки, позивач у 2011 році здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності, у 2012 та 2013 роках - на загальній системі оподаткування.

Також, у періоді, що перевірявся, ФОП ОСОБА_1 отримував на розрахунковий рахунок кошти від оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 за договором оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеним між ОСОБА_2 та Адміністрацією Місії АМР США.

Відповідно до довіреності від 01 вересня 2011 року ОСОБА_2 уповноважила позивача отримувати належні їй грошові кошти від укладених угод з метою їх наступної передачі їй.

Контролюючим органом зроблено висновок, про те, що позивач отримував на розрахунковий рахунок кошти, що належать ОСОБА_2 та підлягають оподаткуванню, не передавав їй зазначені кошти, не утримував податок на доходи фізичних осіб і не перераховував його до бюджету, тому на думку відповідача, зазначене є доходами позивача.

Таким чином, доходи складають: у 2011 році за даними підприємця - 303 524,00 грн., за даними перевірки - 303 524,00 грн., розбіжностей немає; у 2012 році за даними підприємця - 308 901,99 грн., за даними перевірки - 308 901,99 грн., розбіжностей немає; у 2013 році за даними підприємця - 310 671,59 грн., за даними перевірки - 311 194,96 грн., розбіжність складає 523,37 грн.

Також, перевіркою встановлено заниження валового доходу у 2013 році на 523,37 грн. в порушення пункту 176.1 «а» статті 176 Податкового Кодексу України.

За результатами перевірки правильності визначення витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу встановлено віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з одержаним у 2012 та 2013 роках доходом позивачем включено витрати на придбання канцтоварів, за надані послуги з прибирання приміщення, експлуатаційні послуги, придбання сантехнічних виробів, ремонту посудомийної машини, послуги хімчистки.

За твердженнями податкового органу вищезазначені позивачем витрати безпідставно включені до складу валових витрат, окрім витрат, понесених у 2013 році на придбання канцтоварів в сумі 624,74 грн.

Так, валові витрати складають: у 2012 році за даними позивача 289 572,16 грн., за даними перевірки - 0,00 грн., отже розбіжність складає 289 572,16 грн.; у 2013 році за даними позивача витрати 300 649,44 грн., за даними перевірки 624,74 грн. Розбіжність складає 300 024,70 грн. Отже, позивачем завищено витрати у 2012 році на 289 572,16 грн., у 2013 році на 300 024,70 грн. За результатами перевірки встановлено заниження оподатковуваного доходу на загальну суму 590 120,23 грн., в тому числі у 2012 році на суму 300 548,07 грн., у 2013 році на 300 548,07 грн. Оподатковуваний дохід у 2012 році складав 308 901,99 грн., у 2013 році складав 310 570,22 грн. Ставка податку відповідно до статті 167 Податкового Кодексу України становить 15% та 17%.

Сума податку з доходів фізичних осіб, донарахована за результатами перевірки складає 95 579,48 грн., в тому числі у 2012 році - 47 038,65 грн., у 2013 році - 48 540,83 грн.

Підставою для донарахування податковим органом позивачу податкових зобов`язань оскаржуваними ППР та рішеннями, що оскаржуються стали висновки щодо отримання позивачем доходу за договором оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адміністрацією Місії АМР США, а також, безпідставного віднесення до складу витрат витрати понесені у зв`язку із утриманням приміщення, що надається в оренду.

Так, відповідно до умов вказаного вище договору ОСОБА_2 (орендодавець) передала Адміністрації Місії АМР США (орендар) в оренду об`єкт нерухомого майна, а саме, квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір було укладено позивачем в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності.

Відповідно до реєстраційного посвідчення № НОМЕР_2 від 14 лютого 2005 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна вказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Колєсник С.А. 16 грудня 2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №4160.

Відповідно до нотаріально посвідчених довіреностей від 03 вересня 2008 року та від 01 вересня 2011 року ВР № 424276 ОСОБА_2 уповноважила позивача укладати від її імені договори оренди щодо належного їй на праві власності майна, отримувати належні їй грошові кошти від укладених угод з метою їх наступної передачі довірительці.

Відповідно до пункту 5 договору оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року сторони домовились, що усі орендні платежі за цією угодою буде отримувати саме позивач.

У 2012-2013 роках позивачем на розрахунковий рахунок отримано кошти, належні ОСОБА_2 від здавання в оренду квартири за договором оренди №АІD-LE-12-09-005 від 27 квітня 2009 року, що не заперечується відповідачем.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податковим кодексом України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі по тексту - ПК України) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач помилково відобразив у своїх деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 року та 2013 року грошові кошти отримані, за договором оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеного від імені та в інтересах довірителя ОСОБА_2 , адже вказані кошти належать довірителю, тобто ОСОБА_2 , та не є доходом позивача.

Виявивши вказану помилку, 16.12.2014 року позивач подав до податкового органу уточнюючі податкові декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік та 2013 рік, що підтверджується квитанціями № 2 від 16 лютого 2014 року о 19:57:41 реєстраційний № та від 16 лютого 2014 року о 20:24:46 реєстраційний №.

Так, відповідно до уточнюючої декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік, позивачем зазначено у рядку « 14 - сума податку на доходи фізичних осіб, яка підлягала перерахуванню до бюджету за даними звітного (податкового) періоду, в якому виявлена помилка 603,31 грн.» виправлено та зазначено у рядку « 16.02 зменшення суми яка підлягає перерахуванню до бюджету 603,31 грн.».

Згідно уточнюючої декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік позивачем зазначено у рядку « 14 - сума податку на доходи фізичних осіб, яка підлягала перерахуванню до бюджету за даними звітного (податкового) періоду, в якому виявлена помилка 1 503,32 грн.» виправлено та зазначено у рядку «16.02 зменшення суми яка підлягає перерахуванню до бюджету 1 503,32 грн.».

При цьому, доказів на підтвердження того, що позивач не передав або передавав ОСОБА_2 грошові кошти, отримані ним на виконання договору оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, та відповідно отримав дохід, контролюючим органом суду не надано.

У свою чергу, відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК України до складу валових витрат відносяться документально підтверджені витрати, безпосередньо пов`язані з отриманим доходом звітного періоду.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 Кодексу).

Згідно пункту 138.2 статті 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об`єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Пунктом 292.4 статті 292 ПК України встановлено, що у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента). Транзитні кошти, які одержує фізична особа - підприємець від суб`єкта господарювання (довірителя) для виконання договору доручення або агентського договору, не включаються до обсягу доходу такої особи та, відповідно, не враховуються для визначення можливості перебування такої особи на єдиному податку.

Відповідно до підпункту 176.1. «а» статті 176 ПК України, визначено, що платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Згідно з підпунктом 177.4. статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як вбачається із змісту акту перевірки, податковий орган дійшов висновку, що позивачем завищено витрати у 2012 році на 289 572,16 грн., у 2013 році на 300 024,70 грн. При цьому, безпідставність віднесення вказаних сум до складу витрат обґрунтовано тим, що такі витрати понесено у зв`язку з наданням фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в оренду приміщення, а саме: витрати на оплату послуг з прибирання приміщення, послуг з хімчистки, ремонту посудомийної машини, витрати на придбання сантехнічних виробів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем вказується, що дійсно витрати понесено при наданні послуг в переданому в оренду приміщенні, однак вказується, що договір оренди не передбачає надання орендодавцем послуг з прибирання приміщення.

Зазначені доводи позивача є обґрунтованими, оскільки із змісту умов договору оренди квартири №АІD-LE-121 -09-005 від 27 квітня 2009 року вбачається, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату за об`єкт і вартість експлуатаційних витрат та інших послуг чи робіт з покращення стану об`єкта.

Відповідно до п. «В» статті 6 договору визначено послуги, що надаються орендодавцем орендарю: опалення, освітлення, холодне та гаряче водопостачання, електроживлення, туалетні зручності, кондиціювання, водовідвід, вивіз сміття, роботу ліфта, охорону, телефон та паркування автомобіля в підземному гаражі.

Поряд з цим, умовами договору оренди надання послуг з прибирання, ремонту техніки та інше, не передбачено.

Враховуючи наведене, податковим органом безпідставно зроблено висновки щодо завищення позивачем витрат у перевіряємий період.

Крім того, проведеною перевіркою встановлено, що в порушення пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачем занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який підлягає сплаті в бюджет в 2012 році у сумі 71 023,70 грн., в 2013 році у сумі 76 811,87 грн., тому, за результатами перевірки донараховано єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 147 835,57 грн.

Відповідно до акту перевірки під час правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету єдиного соціального внеску перевіряючими зазначено, що було використано: звіти платника єдиного податку за 2011 рік, податкові декларації про майновий стан і доходи за 2012 та 2013 роки та додатки 5 до декларацій «Розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності», банківські виписки, книги обліку доходів та витрат, звіти про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами - підприємцями, інформація управління пенсійного фонду.

При цьому, апелянтом не надано належних доказів правомірності такого донарахування, а саме, визначення зазначених сум, що стали підставою для такого донарахування.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства доходів і зборів в Україні від 09 вересня 2013 року за №455, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 19 вересня 2013 року №1622/24154 (далі за текстом - Інструкція №455).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 10 зазначеної норми Закону визначено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 1 пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платник єдиного внеску, зокрема, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповідності з вимогами частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно ч. 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», базою нарахування єдиного внеску є для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та сума доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Отже, база нарахування єдиного внеску прямо пов`язана та залежить від суми доходу отриманої від діяльності фізичної особи-підприємця.

Податковий орган вказує на нібито наявні розбіжності в обліку позивача стосовно визначення суми, на яку нараховується єдиний внесок за 2012 рік та 2013 рік, в свою чергу, не наводячи будь-яких первинних документів чи показників податкового обліку, які свідчили б про наявність таких розбіжностей та зокрема підтверджували б наявність факту порушення.

Згідно з п. 6 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України від 22 грудня 2010 року № 984, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, які відповідно підтверджують наявність зазначених фактів.

Разом з тим, податковим органом не надано належних доказів правомірності донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2012 рік та 2013 рік, а саме, визначення зазначених сум, що стали підставою для такого донарахування, у зв`язку з недоведеністю того, що грошові кошти отримані ФОП ОСОБА_1 на підставі довіреності за договором №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року належні ОСОБА_2 є доходом саме позивача.

З огляду на зазначене, відповідачем не доведено порушення позивачем вимог п. 1 ч.2 статті 6, пункту 4 статті 1, частини 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а тому донарахування останньому суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 147 835,57 грн. та застосування штрафних санкцій у розмірі 10 942,96 грн. рішенням від 01.12.2014 року № 2404/26-59-17-01 здійснено неправомірно та незаконно.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують їх.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дають підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що, у даному випадку, належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є скасування оскаржуваного ППР № 2406/17-01 від 01.12.2014 року та рішення податкового органу про застосування штрафних санкцій № 2404/26-59-17-01 від 01.12.2014 року, з урахуванням частини задоволених позовних вимог в рішеннях судів першої та апеляційної інстанції, які залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.03.2016 року.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 25.01.2021 року