Справа № 440/6717/20
Суддя: С.С. Сич
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/6717/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сич С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Гринько М.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Зогаля О.М.,

представника відповідача - Азарян К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання неправомірними дій, бездіяльності, рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач; ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі також відповідач) про: визнання неправомірними дій та бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії на підставі пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 889-VІІІ, статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державному службовцю від 01.10.2020 №05-41/3104, довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посад державної служби від 01.10.2020 №05-41/3103, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 02.10.2020 №147; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 з 15.10.2020 пенсію на підставі пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 889-VІІІ, статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державному службовцю від 01.10.2020 №05-41/3104, довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посад державної служби від 01.10.2020 №05-41/3103 в розмірі 60% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він звернувся до відповідача із заявами від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII на підставі пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII, до яких додав довідки від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА. Проте, відповідач не призначив позивачу пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII. Натомість, прийняв рішення №147 від 02.10.2020, яким відмовив у перерахунку пенсії за віком відповідно до Закону від 10 грудня 2015 року №889-VIII, про який позивач не просив. Позивач вважає, що має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N 3723-XII на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом у даній справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/6717/20, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву /том 1 а.с. 46/, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач звернувся з заявою від 01.10.2020 щодо поновлення пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" на підставі довідок про заробітну плату від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103, виданих Полтавською ОДА. Пояснює, що рішенням відповідача правомірно відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" на підставі заяви з урахуванням наданих довідок, оскільки позивачу раніше призначалася пенсія на підставі Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII.

16 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року суд перейшов до розгляду адміністративної справи №440/6717/20 у спрощеному провадженні в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначив по даній справі судове засідання на 12:00 20 січня 2021 року.

Протокольними ухвалами суду від 20 січня 2021 року витребувано докази від відповідача та встановлено строк для їх надання до суду до 21 січня 2021 року, оголошено перерву у судовому засіданні до 10:00 22 січня 2021 року.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

У серпні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII /том 1 а.с. 83/ та відповідним пакетом документів, у тому числі, з довідками про складові заробітної плати, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", виданими Головним управлінням інфраструктури Полтавської ОДА від 31.07.2009 /том 1 а.с. 111-113/.

Розпорядженням №177120 від 05.10.2009 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII з 03.08.2009 у розмірі 90% від заробітку /том 1 а.с. 126/, яку позивач отримував до 01.10.2017, що підтверджується матеріалами пенсії справи, копії яких містяться у матеріалах справи.

14.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /том 2 а.с.10-11/.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 розпорядженням органу Пенсійного фонду України №177120 від 27.10.2017 позивачу призначено пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01.10.2017 /том 1 зворот а.с. 53, том 2 а.с. 33 /, яку позивач отримує до цього часу.

Відомостями трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено, що з 01.08.2018 позивач був призначений на посаду заступника директора Департаменту-начальника управління економічного розвитку промисловості та паливно-енергетичного комплексу в порядку переведення, 28.04.2019 позивачу присвоєно п`ятий ранг державного службовця в межах категорії «Б», 01.08.2019 позивача звільнено із займаної посади у зв`язку з досягненням державним службовцем 65-річного віку п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» /том 1 а.с. 157/.

Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА видано позивачу довідки від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103 за формами, передбаченими Постановою правління Пенсійного фонду України 17 січня 2017 року №1-3 /том 1 а.с.153-154/.

01.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, у якій просив поновити пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" на підставі наданих довідок про заробітну плату працюючого на даний час держслужбовця на відповідній посаді /том 1 а.с. 150-151/. До цієї заяви позивач додав пакет документів, у тому числі, довідки, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА, від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103 /том 1 а.с.153-154/.

Також позивач подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області заяву від 01.10.2020, у якій просив призначити йому пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII в розмірі 60% заробітної плати в розмірі 39500,77 грн., працюючого держслужбовця на відповідній посаді /а.с. 22/. До цієї заяви позивачем також було додано довідки, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103 /а.с.20-21/.

Рішенням відповідача №147 від 02.10.2020 ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії за віком відповідно до Закону від 10 грудня 2015 року №889-VIII у зв`язку з відсутністю правових підстав. Вказане рішення вмотивовано тим, що Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII перерахунки раніше призначених пенсій не передбачено /а.с. 23/.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою від 15.10.2020, у якій просив призначити йому пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII в розмірі 60% заробітної плати в розмірі 39500,77 грн., працюючого держслужбовця на відповідній посаді /а.с. 24/. До цієї заяви позивач додав довідки, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103.

За результатами розгляду заяв відповідачем надано позивачу відповідь листом від 28.10.2020 №6166-6020/Ч-02/8-11600/20 /а.с. 25/, яким повідомлено, що оскільки позивачу призначалася пенсія за віком згідно Закону України "Про державну службу" з 02.08.2009, рішенням від 02.10.2020 №147 було відмовлено в переведенні на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" на підставі заяви від 01.10.2020 з урахуванням довідок про складові заробітної плати працюючого на відповідній посаді державного службовця від 01.10.2020 №05-41/3103 та №05-41/3104, виданих Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА. У листі також вказано, що здійснити поновлення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" за матеріалами пенсійної справи недоцільно, оскільки це призведене до зменшення розміру пенсії.

Вважаючи неправомірними дії, бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії на підставі пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 889-VІІІ, статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державному службовцю від 01.10.2020 №05-41/3104, довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посад державної служби від 01.10.2020 №05-41/3103, а також вважаючи неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 02.10.2020 №147, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (ст. 44 Конституції України).

01.05.2016 набув чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VІІ (надалі - Закон № 889-VІІ), згідно частини 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 року (надалі - Закон №3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. До досягнення віку, встановленого першим реченням частини першої цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності в осіб, які мають 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку, встановленого статтею 37 Закону №3723-ХІІ.

Після 01.05.2016 відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які станом на 01.05.2016 року займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 у справі №586/965/16-а, від 10.07.2018 у справі №591/6970/16-а, від 01.04.2020 у справі № 607/9429/17.

Статтею 10 Закону № 1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Станом на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII - 01.05.2016 ОСОБА_1 мав не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України /том 1 а.с. 8, 126/, що не заперечується відповідачем, мав страховий стаж більше 35 років /зокрема, станом на 31.07.2009 страховий стаж позивача становив 36 років 5 місяців 4 дні /том 1 а.с. 245-246/) та досяг віку - 61 рік (позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тобто віку, передбаченого статтею 37 Закону № 3723-ХІІ (державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року).

Таким чином, згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ з 01.05.2016 за позивачем збережено право на призначення пенсії за віком на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII, тому позивач не позбавлений права на підставі статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на призначення пенсії за його вибором, у тому числі, на призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ.

Пунктом 3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 622, визначено, що право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII "Про державну службу" не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають: чоловіки, які досягли віку 62 роки. До досягнення зазначеного віку право на призначення пенсії мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися по 31 грудня 1954 р.; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 р. по 31 грудня 1955 р.; жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виходячи з наступного.

Разом з тим, згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.

Пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 р. №889-VIII "Про державну службу" чи іншими законами не визначено необхідною умовою для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ не призначення особі до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII "Про державну службу" пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.

Натомість, постанова Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 622 є підзаконним нормативно-правовим актом, пункт 3 якої суперечить пунктам 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 р. №889-VIII "Про державну службу" та обмежує встановлене законом право на отримання пенсії позивачем.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта (у даному випадку пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 622) нормам закону (пунктам 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII "Про державну службу") слід застосовувати норми закону. Оскільки закон, який має вищу юридичну силу, не ставить у залежність збереження права особи на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ від того, чи призначалася особі до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII "Про державну службу" пенсія відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, суд критично оцінює доводи відповідача про правомірність оскаржуваних дій та рішення з посиланням на пункт 3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 622.

Матеріалами справи підтверджено, що з 01.10.2017, позивачу за його власною заявою від 14.11.2017 призначено пенсію за віком на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з шляхом її призначення з 01.10.2017 /том 1 зворот а.с. 53/, яку позивач отримує до цього часу.

Пунктом 4, 5 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 622, встановлено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому:

посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби);

розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні;

у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 1 травня 2016 р., середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 1 травня 2016 р. на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 р., а також для осіб, які не працювали починаючи з 1 травня 2016 р. на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 р. як за повний місяць;

матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 р., за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.

Пунктами 4.1, 4.3 розділу ІV Порядку встановлено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

01.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про призначення/перерахунок пенсії, у якій просив поновити пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" на підставі наданих довідок про заробітну плату працюючого на даний час держслужбовця на відповідній посаді /том 1 а.с. 150-151/. До цієї заяви позивач додав пакет документів, у тому числі, довідки, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА, від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103 /том 1 а.с.153-154/.

Як вбачається з вказаної заяви про призначення/перерахунок пенсії від 01.10.2020, працівником органу Пенсійного фонду заповнено бланк заяви із зазначенням у ній суперечних відомостей, зокрема, зазначено про прохання перерахувати пенсію та про поновлення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" на підставі наданих довідок про заробітну плату працюючого на даний час держслужбовця на відповідній посаді, хоча перерахунок та поновлення виплати пенсії є різними діями, порядок здійснення яких врегульовано різними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (перерахунок - статтею 42 Закону, а поновлення виплати пенсії, виплата якої припинена - статтею 49 Закону).

Зважаючи на вказане позивач додатково подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області заяву від 01.10.2020, у якій просив саме призначити йому пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII в розмірі 60% заробітної плати в розмірі 39500,77 грн., працюючого держслужбовця на відповідній посаді /а.с. 22/. До цієї заяви позивачем також було додано довідки, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103 /а.с.20-21/.

Повторно ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою від 15.10.2020, у якій просив призначити йому пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII в розмірі 60% заробітної плати в розмірі 39500,77 грн., працюючого держслужбовця на відповідній посаді /а.с. 24/. До цієї заяви позивач додав довідки, видані Департаментом економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестиції Полтавської ОДА від 01.10.2020 №05-41/3104 та №05-41/3103.

Слід зазначити, що вказані заяви позивача хоча і складені у довільній формі, проте ці заяви містять всі необхідні відомості, які дають можливість встановити їх зміст та кваліфікувати як заяви про призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N3723-XII та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Як визначено статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У Рішенні Європейського Суду по справі Аманн проти Швейцарії від 16 лютого 2000 року якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (рішення Європейського суду по справі Свято-Михайлівської парафії проти України від 14.06.2007року).

Жодна норма не може вважатися „законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики (Рішення Європейського суду Фельдек проти Словаччини від 12.07.2001 року).

У справі "Новік проти України" (18 грудня 2008 року) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, містить поняття призначення пенсії (ст. 26 Закону), переведення з одного виду пенсії на інший (ст. 45 Закону), перерахунок пенсії (ст. 42 Закону), поновлення виплати пенсії (ст. 49 Закону). При цьому, Закон не містить чіткого та ясного визначення кожного з цих понять.

Водночас, статтею 44 цього Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Отже, Законом передбачено подання виключно заяви про призначення чи про перерахунок пенсії.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Таким чином, законом передбачено такі види пенсії: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У постанові від 10.07.2018 у справі № 520/6808/17, аналізуючи норми Закону № 1058-ІV, Верховний Суд дійшов висновку, що частиною 3 статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший.

Розпорядженням органу Пенсійного фонду України №177120 від 27.10.2017 позивачу було призначено пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01.10.2017 /том 1 зворот а.с. 53, том 2 а.с. 33 /, яку позивач отримує до цього часу.

Тобто позивач, реалізуючи своє право на вибір пенсійних виплат, звернувся до органу Пенсійного органу із заявами від 01.10.2020 та від 15.10.2020 про призначення іншої пенсії за іншим законом, а саме пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу", пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ, право на яку збережено за позивачем.

Питання про поновлення виплати пенсії не виникало, оскільки виплата пенсії позивачу не зупинялась, позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

У своїх заявах від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року позивач не просив орган Пенсійного фонду України перерахувати йому пенсію на підставі статті 37-1 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу", яка втратила чинність, чи перерахувати пенсію на підставі статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, якою встановлено підстави та порядок перерахунку пенсії, призначеної за цим законом.

Більш того, станом на час звернення до відповідача з цими заяви позивач не отримував пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу", а отже, питання про перерахунок такої пенсії не виникало та не могло виникнути.

Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення №147 від 02.10.2020 та листа відповідача "Щодо затвердження перевірки рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії гр. ОСОБА_1 " /том 2 а.с. 65/, відповідач свавільно, на свій власний розсуд та помилково розтлумачив заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії як заяви про перерахунок пенсії за віком відповідно до Закону від 10 грудня 2015 року №889-VIII та прийняв рішення з питання саме перерахунку пенсії. Відтак, оскаржуване рішення від 02 жовтня 2020 року №147 прийнято відповідачем не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідач не розглянув заяв ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року у спосіб та у порядку, передбаченому законодавством України, не надав оцінки цим заявам про призначення пенсії та доданим до них документам, не прийняв жодного рішення з питання призначення пенсії.

Зазначена вище бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року, а також рішення відповідача від 02 жовтня 2020 року №147 порушують право ОСОБА_1 на розгляд суб`єктом владних повноважень його заяв про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року у встановленому законодавством порядку, що потребує судового захисту.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Враховуючи вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 02 жовтня 2020 року №147, яким відмовлено гр. ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за віком, визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року з урахуванням висновків суду.

Суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Отже, такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Рішення відповідача від 02 жовтня 2020 року №147, яким порушені права ОСОБА_1 , судом визнано протиправним та скасовано.

У ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем фактично не були розглянуті заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року, цим заявам та доданим до них документам відповідачем не надано жодної оцінки.

У межах спірних правовідносин Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області не вчинено інших дій чи бездіяльності, якими б порушувалися права позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в іншій частині позовні вимоги є передчасними, не узгоджується з критеріями перевірки дій, рішень та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які закріплені у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому задоволенню не підлягають.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та судовий збір не сплачував.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 7, 9, 77, 139, 243-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014) про визнання неправомірними дій, бездіяльності, рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 02 жовтня 2020 року №147, яким відмовлено гр. ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за віком.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 жовтня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Повне рішення складено 27 січня 2021 року.

Суддя С.С. Сич