Справа № 620/1523/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1523/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Баргаміна Н.М.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби України у Чернігівській області (далі по тексту - відповідачі, ГУ ДПС України у Чернігівській області) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29.12.2018 року № 5 та № 5, податкову вимогу № 1-50 від 10.01.2020 року та рішення про опис майна у податкову заставу № 2/25-01-50-07-20.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ ДПС України у Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ГУ ДПС України у Чернігівській області проведено документальну невиїзну перевірку ОСОБА_1 , з питань державної митної справи щодо правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів по митній декларації від 13.03.2018 року № UA205100/2018/003306, за результатами якої складений акт № 853/13/ НОМЕР_1 від 13.12.2018 року (далі по тексту - акт перевірки)(а.с.50-53).

Згідно висновку, викладеного в акті перевірки, контролюючим органом були встановлені наступні порушення позивача, зокрема:

- пункту 1 статті 49, пункту 2 частини другої статті 52 глави 8 розділу III, пункту 1 статті 257 глави 40 розділу VIII, частини першої статті 295 глави 43 розділу IX Митного кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті мита по митній декларації від 13.03.2018 № UA205100/2018/003306 на загальну суму 11002,90 грн.;

- пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість по митній декларації від 13.03.2018 № UA205100/2018/003306 на загальну суму 24206,38 грн.

Такі висновки відповідача ґрунтуються на тому, що за результатами порівняння та перевірки автентичності копій документів, отриманих від митних органів Литовської Республіки, що стосуються експорту транспортних засобів з іноземної держави, та товаросупровідних документів і митної декларації від 13.03.2018 № UA205100/2018/003306, оформленої Волинською митницею ДФС, встановлено, що за вказаною митною декларацією був оформлений транспортний засіб - легковий автомобіль: марка - Renault , модель - Megane, кузов - НОМЕР_2 , митна вартість - 46244,06 грн., фактурна вартість автомобіля - 1000,00 євро, відповідно до експортної декларації Литовської Республіки 18LTKR1000EK05DA72 від 12.03.2018 вартість автомобіля - 4900 євро (по курсу на дату оформлення від 13.03.2018 - 156273,05 грн.). Позивачем при митному оформленні транспортного засобу на Волинській митниці ДФС його вартісні показники в Україні були задекларовані недостовірно, а саме вартість транспортного засобу була нижчою, ніж задекларована в країні відправлення - Республіці Литва.

На підставі акту перевірки податковим органом було винесено:

1) податкові повідомлення-рішення від 29.12.2018 року:

- № 5, яким збільшено суму грошового забезпечення за платежем ПДВ з ввезених на територію України товарів на суму 30257,98 грн., у тому числі 24206,38 грн. за податковими зобов`язаннями та 6 051,60 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами)

- № 5, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, які ввозяться (пересилаються) громадянами на суму 13753,63 грн., у тому числі 11002,90 грн. за податковими зобов`язаннями та 2750,73 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (далі по тексту - оскаржувані ППР).

У подальшому відповідачем було винесено податкову вимогу форми «Ф» від 10.01.2020 року № 1-50 на суму 50 033,27 грн., у тому числі за основним платежем 35209,28 грн., штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 8802,33 грн., пенею 6021,66 грн. (далі по тексту - оскаржувана вимога) та прийнято рішення № 2/25-01-50-07-20 про опис майна у податкову заставу.

Позивач, вважаючи оскаржувані ППР, податкову вимогу та рішення № 2/25-01-50-07-20 про опис майна у податкову заставу протиправними, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, виходив з того, що оскаржувані ППР були винесені внаслідок проведеної перевірки на підставі документів, направлених до ГУ ДПС у Чернігівській області Волинською митницею ДФС, оцінка яким вже була надана в рішенні Любомльського районного суду Волинської області від 10.09.2019 року по справі № 163/1888/18, а тому у податкового органу не було правових підстав для їх винесення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Митним кодексом України (далі по тексту - МК України) та Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно частини 1 статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом, відповідно до норм цього Кодексу.

Пунктами 4, 5 частини п`5 статті 54 МК України передбачено, що орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.

Згідно частини 1 статті 345 МК України документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких органи доходів і зборів переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Відповідно до ч.1 статті 351 МК України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.

Пунктом 2 ч. 2 статті 351 Митного кодексу України встановлено, зокрема, що документальна невиїзна перевірка проводиться у разі: надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Згідно підпункту 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

Відповідно до пункту 54.4 статті 54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

Правовими положеннями ч.8 ст. 264 МК України з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

При цьому, згідно з пунктом 2 ч. 2 статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Відповідно до ч.1 статті 266 МК України визначені обов`язки декларанта та уповноваженої ним особи, серед яких, зокрема, здійснення декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом.

Таким чином, особа може брати участь у митних відносинах як декларант у двох випадках: коли вона особисто здійснює декларування товарів або як його власник, або як уповноважений власником.

Декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені.

У разі самостійного декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення декларантом, передбачену цим Кодексом відповідальність за вчинення порушення митних правил у повному обсязі несе декларант. Особа, уповноважена на декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта, має такі самі обов`язки, права і несе таку саму відповідальність, що й декларант (частини четверта, п`ята статті 266 МК України).

Таким чином, власник товару підлягає відповідальності лише у тому випадку, коли він здійснював декларування товару або з метою приховування від митного контролю особисто вчиняв будь-які дії, що складають об`єктивну сторону такого порушення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.03.2018 року посадовою особою митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС за митною декларацією № UA205100/2018/003306, поданої декларантом ТОВ «Кастомс Брок Плюс», здійснено митне оформлення легкового автомобіля марки «RENAULT», моделі «MEGANE», номер кузова № НОМЕР_2 , митна вартість - 46244,06 грн., фактурна вартість автомобіля - 1000,00 євро (а.с.58, 61).

Відповідно до експортної декларації Литовської Республіки 18LTKR1000EK05DA72 від 12.03.2018 вартість автомобіля - 4900 євро (по курсу на дату оформлення від 13.03.2018 - 156273,05 грн.) (а.с.65).

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 10.09.2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 року, по справі № 163/1888/18, за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил було визнано протиправною і скасовано постанову в.о. начальника Волинської митниці ДФС Шелігацького Є.С. від 12.09.2018 року в справі про порушення митних правил № 4709/20500/18 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за статтею 485 МК України з накладенням стягнення у вигляді штрафу, провадження в справі за протоколом про порушення митних правил від 12.09.2018 року № 4709/20500/18 було закрито (а.с.93-95, 97-100).

Так, Любомльський районний суд Волинської області в рішенні від 10.09.2019 встановив, що підставою для складання протоколу про порушення митних правил та головним доказом для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за передбачене статтею 485 МК України правопорушення були одержані від литовських митних органів експортна митна декларація № 18LTKR1000EK05DA72 від 12.03.2018 року, рахунок-фактура (документ під назвою «Pazyma-Saskaita») серії TDT № 03625 від 12.03.2018, квитанція про прийом грошей (документ під назвою « PINIGU PRIEMIMO KVITAS ») серії TSC №0140953 від 12.03.2018. Між відомостями цієї експортної декларації, рахунку-фактури, квитанцією про прийом грошей і наданими для митного оформлення транспортного засобу на території України документами дійсно є невідповідності щодо відправника товару та вартості транспортного засобу.

Також суд зазначив, що сама по собі експортна декларація доводить лише факт початку процедури оформлення експорту транспортного засобу із Європейського Союзу в Литовській Республіці. Вона жодним чином не виключає можливості переходу прав на автомобіль після такого оформлення до інших осіб, в тому числі, до продавця, зазначеного в поданих до митного оформлення документах, - компанії «WERNER EGERLAND».

Волинська митниця ДФС, взявши до уваги єдиним і беззаперечним доказом документи литовських митних органів, не перевірила обставин завершення експорту товару; для усунення всякого роду сумнівів не вчинила запитів відповідним компаніям, які фігурують відправниками товару по литовських документах та документах, поданих до митного оформлення декларантом ОСОБА_2 ; не вжила заходів для встановлення особи і опитування ОСОБА_3 .

Так, Любомльський районний суд Волинської області дійшов висновку, що самі по собі документи митних органів Литовської Республіки не є виключними, беззаперечними і визначальними доказами винуватості позивача у порушенні митних правил та не доводять наявності у його діях умислу на неправомірне звільнення від сплати митних платежів в повному обсязі шляхом надання неправдивих відомостей щодо вартості товару.

Крім того, Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 16.10.2019 року вказав, що у даному випадку обов`язки декларанта при здійсненні митного оформлення товару його власником було покладено на уповноважену особу - декларанта ТОВ «Кастомс Брок Плюс», про що зазначено у графах 14 та 54 митної декларації № UA205100/2018/003306, а власником товару дії щодо декларування товару не здійснювались.

У свою чергу, експортна декларація - це документ, який підтверджує проходження вантажу митного оформлення в країні відправлення.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 78 КАС України).

Отже, оскаржувані ППР прийняті контролюючим органом внаслідок проведеної перевірки на підставі документів, направлених до ГУ ДПС у Чернігівській області Волинською митницею ДФС, оцінка яким вже була надана в рішенні Любомльського районного суду Волинської області від 10.09.2019 у справі № 163/1888/18, а тому у податкового органу не було правових підстав для їх винесення.

З огляду на зазначене, оскаржувані ППР від 29.12.2018 року № 5 та № 5 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування оскаржуваної податкової вимоги № 1-50 від 10.01.2020 року та рішення про опис майна у податкову заставу № 2/25-01-50-07-20, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм права вбачається, що право на формування податкової вимоги виникає у податкового органу у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання.

Згідно положень пунктів 88.1, 88.2 статті 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу (підпункт 89.1.2 пункту 89.1 статті 89 ПК України).

Пунктом 89.2 статті 89 ПК України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пунктом 89.3 статті 89 Податкового кодексу України).

Умовою для винесення керівником контролюючого органу рішення про опис майна платника податків у податкову заставу та призначення такому платнику податків податкового керуючого є наявність у такого платника податків податкового боргу.

Відтак, виходячи з того, що оскаржувані податкова вимога № 1-50 від 10.01.2020 року та рішення про опис майна у податкову заставу № 2/25-01-50-07-20 винесені на підставі вище скасованих судом оскаржуваних ППР, з урахуванням похідного характеру заявлених позовних вимог, оскаржувані податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу також є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Отже, з огляду на вищезазначені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а оскаржувані рішення контролюючого органу протиправними, відповідно до вищевикладених висновків суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 25.01.2021 року