Справа № 520/13805/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.01.2021 р. справа №520/13805/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом

ОСОБА_1
до Коломацького селищного голови Гуртового Володимира Григоровича, Коломацької селищної ради
провизнання протиправними та скасування розпоряджень і акту, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -
встановив:

Матеріали позову були зареєстровані за вхідною кореспонденцією Харківського окружного адміністративного суду - 09.10.2020р.

Ухвалою суду від 12.10.2020р. було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за вимогою про визнання протиправним і скасування акту відсутності на робочому місці від 16.09.2020р.

Ухвалою суду від 12.10.2020р. позов було прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження за вимогами про: 1) визнання протиправним та скасування Розпорядження Коломацького селищного голови № 55-к від 18.09.2020р.; 2) визнання протиправним та скасування Розпорядження Коломацького селищного голови № 56-к від 18.09.2020р.; 3) поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста 1 категорії земельного відділу Коломацької селищної ради з 19.09.2020р.; 4) стягнення з середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.09.2020р. по дату ухвалення рішення суду; 5) стягнення 90.000,00грн. моральної шкоди.

Судове засідання у справі було призначено на 02.11.2020р.

29.09.2020р. до суду надійшли відзиви на позов від обох відповідачів.

02.11.2020р. у судовому засіданні були присутні представники усіх учасників справи.

У даному судовому засіданні було розпочато розгляд справи по суті.

У зв`язку з необхідністю одержання витребуваних судом додаткових доказів, а також забезпечення участі у засіданні свідка - ОСОБА_2 (начальника земельного відділу Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області; питання про допит якого було ініційовано представником заявника) судом було призначено нове судове засідання на 17.11.2020р.

10.11.2020р. до суду надійшли пояснення відповідача, Коломацького селищного голови.

До судового засідання, призначеного на 10:00 годину 17.11.2020 р., представники сторін не прибули, адже від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату через хворобу викликаної в якості свідка ОСОБА_2 на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2.

Викладене зумовило необхідність призначення нового судового засідання на іншу дату - 10.12.2020р.

09.12.2020р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення заявника.

У судовому засіданні 10.12.2020р. взяли участь представники заявника та відповідача - Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області, був допитаний свідок - ОСОБА_2 (начальник земельного відділу Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області).

Згідно з ст.258 КАС України ініційований заявником спір підлягав вирішенню протягом 60 днів з дати відкриття провадження у справі, тобто до 12.12.2020р.

Проте з огляду на правові позиції сторін та процесуальну поведінку учасників справи, а також потребу у виконанні вимог ст.9 КАС України в частині з"ясування об`єктивної істини за власною ініціативою та необхідність отримання витребуваних судом додаткових доказів, після з`ясування думки представників сторін нове судове засідання було призначено на 10:00год. 19.01.2021р., тобто поза межами установленого процесуальним законом строку розгляду справи.

Прийняття саме такого процесуального рішення було обумовлено відданням судом переваги публічному інтересу у встановленні об`єктивної істини над публічним інтересом у формальному дотриманні строків вчинення відповідних процесуальних дій.

Отже, дата нового судового засідання була визначена судом з урахуванням думок представників учасників справи більш як за один місяць до настання відповідної календарної дати (10.12.2020р. та 19.01.2021р. відповідно).

14.12.2020р. до суду надійшла заява представника позивача про ознайомлення із матеріалами справи.

Незважаючи на значне поточне службове навантаження суд винайшов фізичну можливість і забезпечив ознайомлення представника заявника із матеріалами справи 15.12.2020р.

22.12.2020р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення від Коломацької селищної ради Богодухівського району Харківської області, що свідчать про наявність компетенційного правонаступництва між Коломацькою селищною радою Коломацького району Харківської області і Коломацькою селищною радою Богодухівського району Харківської області і про виникнення правових підстав для заміни сторони адміністративної справи.

18.01.2021р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення заявника.

В цей же день від заявника до суду надійшов процесуальний документ з приводу залишення без уваги доказів відповідача, приєднаних до письмових пояснень від 06.11.2020р. №2570/02-15.

Окрім того, 18.01.2021р. до суду надійшло клопотання представника заявника про відкладення розгляду справи, умотивоване потребою участі о 10:00год. 19.01.2021р. в іншому судовому засіданні, а саме: засіданні Східного апеляційного господарського суду по справі №905/411/17.

Вирішуючи дане клопотання, суд зазначає, що за загальним правилом ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За матеріалами справи усіх учасників справи було повідомлено про дату, час та місце судового засідання 19.01.2021р. ще у судовому засіданні 10.12.2020р.

Положення ч.2 ст.205 КАС України суд вважає незастосовними до указаного випадку, позаяк визначений процесуальним законом строк розгляду справи сплинув ще 12.12.2020р., а вирішення спору поза межами цієї календарної дати зумовлено правовими позиціями сторін та віданням судом беззаперечної переваги публічному інтересу у з`ясуванні об`єктивної істини під час відправлення правосуддя.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд не знаходить підстав для визнання поважними причин неприбуття представника заявника до судового засідання 19.01.2021р., адже віддання переваги іншому судовому засіданню по справі Східного апеляційного господарського суду №905/411/17 не зумовлено об`єктивними та нездоланними чинниками.

При цьому, процесуальне рішення про призначення на 19.01.2021р. судового засідання у справі №520/13805/2020 було прийнято ще 10.12.2020р. і відбувалось із урахуванням думки представника позивача.

Натомість, процесуальне рішення про призначення на 19.01.2021р. судового засідання у справі №905/411/17 було прийнято лише 12.01.2021р., тобто у хронологічному вимірі значно пізніше у часі.

Категорія предмету спору у справі №905/411/17 не має беззаперечного пріоритету над категорією спору у справі №520/13805/2020.

До того ж, вирішення спору у справі №520/13805/2020 формально стосується вагомих (істотних) життєвих інтересів людини на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частиною 8 ст.262 КАС України передбачено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Під час розгляду справи №520/13805/2020 судом були заслухані усні пояснення представників сторін з усіх обставин, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору по суті.

На вимогу суду ці пояснення були також викладені у письмових процесуальних документах.

19.01.2021р. до суду надійшла заява відповідачів про розгляд справи за відсутності представника Селищної ради та представника Селищного голови.

Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладені міркування, зважаючи на незмінність завдання адміністративного судочинства в усіх категоріях судових спорів, на запроваджений ст.9 КАС України обов`язок адміністративного суду самостійно з`ясувати об`єктивну істину у спорі за власною ініціативою безвідносно до вимог, доводів, аргументів та правових позицій сторін, а також на обсяг добутих по справі доказів, суд доходить до переконання про відсутність потреби у проведенні подальших усних слухань та наявність підстав для вирішення спору у порядку письмового провадження, позаяк приєднані до справи документи повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин.

Тому 19.01.2021р. судом була постановлена усна ухвала із занесенням до протоколу судового засідання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

19.01.2021р. до суду надійшла заява відповідача - Коломацького селищного голови з приводу витребування у мобільного оператора зв`язку відомостей про місце перебування позивача 16.09.2020р.

Вирішуючи згадане клопотання суд відзначає, що до предмету доказування у справі дійсно входять обставини правильності і вірності здійсненої публічним роботодавцем кваліфікації події відсутності заявника на роботі 16.09.2020р. як прогулу без поважних причин.

Тому справжні обставини місцезнаходження заявника у цей календарний день мають юридичне значення для правильного вирішення спору по суті.

За твердженням заявника відсутність на службі протягом усього робочого дня - 16.09.2020р. була зумовлена потребою у супроводженні вагітної дружини до лікаря.

Ця потреба відповідає турботі про інтереси дитини. І хоча цей аргумент не зазначений заявником у тексті позову, суд з огляду на приписи ст.9 КАС України не знаходить правових підстав для залишення означеного доводу поза увагою під час розгляду справи.

За твердженням відповідачів, 16.09.2020р. заявник планував знаходитись на прийомі у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Смородської Наталії Анатоліївни .

Проте, згідно з листом від 22.12.2020р. №119/01-16 у період 25.08.2020р.-20.09.2020р. згаданий нотаріус перебував у відпустці, а тому не здійснював прийому відвідувачів.

Окрім того, у тексті клопотання відповідачем, Селищним головою не зазначено ані контактного номера мобільного телефону заявника, ані об`єктивних даних про те, що 16.09.2020р. пристрій стільникового зв`язку із цим номером телефону постійно знаходився поруч із заявником.

До того ж суд вважає, що з огляду на предмет справи №520/13805/2020 заходи із добуття відомостей про фактичне місцезнаходження пристрою стільникового зв`язку із відповідним номером телефону заявника, вчинені поза згодою/волею заявника самі по собі вже матимуть формальні матимуть ознаки надмірного втручання Держави у приватне життя людини у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Тому це клопотання належить відхилити.

19.01.2021р. до суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Вирішуючи справу, суд зважає, що предметом спору є вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування Розпорядження Коломацького селищного голови №55-к від 18.09.2020р.; 2) визнання протиправним та скасування Розпорядження Коломацького селищного голови №56-к від 18.09.2020р.; 3) поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста 1 категорії земельного відділу Коломацької селищної ради з 19.09.2020р.; 4) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.09.2020р. по дату ухвалення рішення суду; 5) стягнення 90.000,00грн. моральної шкоди.

Аргументуючи ці вимоги, заявник зазначив, що належно виконував службові обов`язки за штатною посадою, подавав письмову заяву про відпустку за власний рахунок, 16.09.2020р. був правомірно відсутній на роботі з поважної причини - поданні заяви про відпустку за власний рахунок для супроводження вагітної дружини до лікарні у м. Полтаві. Стверджував, що оскаржені розпорядження винесені за відсутності передбаченої законом підстави - вини працівника у відсутності на роботі та безпідставного прогулу.

Відповідачі, Коломацький селищний голова ОСОБА_4 , Коломацька селищна рада (далі за текстом - Селищний голова) та Коломацька селищна рада Богодухівського району Харківської області (компетенційний правонаступник Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області; далі за текстом - Селищна рада) з поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначили, що 16.09.2020р. мав місце випадок відсутності працівника на роботі цілей день без поважних причини, тобто прогул. Стверджували, що письмових заяв про відпустку за власний рахунок заявник 15.09.2020р. не подавав. Наполягали, що напередодні прогулу, а саме - 15.09.2020р. та після прогулу - 17.09.2020р. працівник не розкрив роботодавцю такої причини відсутності на роботі як супроводження вагітної дружини до лікарні у м. Полтаві. Наголошували, обставини події порушення працівником трудової дисципліни оцінені вірно, міра дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення обрана правильно, процедура накладення покарання дотримана.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідка, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Згідно з відомостями копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , заявник у період 06.04.2015р.-13.12.2017р. проходив безперервну публічну службу у штаті органу місцевого самоврядування - Шляхівській сільській раді, 06.04.2015р. прийняв присягу посадової особи місцевого самоврядування, 14.12.2017р. був прийнятий на роботу до Коломацької селищної ради, станом на період 15.09.2020р.-17.09.2020р. обіймав посаду спеціаліста 1 категорії земельного відділу Коломацької селищної ради.

Відповідно до розпорядження Селищного голови від 28.02.2020р. №32 до заявника було застосовано захід дисциплінарного впливу у вигляді догани за недотримання внутрішнього трудового розпорядку. (т.1 а.с.111).

За твердженням заявника після прибуття близько 16:30год. 15.09.2020р. до адміністративної будівлі, де розташований земельний відділ Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області, ним була складена письмова заява про надання відпустки за власний рахунок на 16.09.2020р., котра була передана начальникові цього структурного підрозділу ОСОБА_2.

Проте, під час допиту у якості свідка - ОСОБА_2 заперечила дійсність обставини отримання від заявника згаданої заяви, додатково пояснивши, що установа працює за режимом 08:00год.-17:00год., прийняття рішення з приводу надання відпустки або з приводу відмови у наданні відпустки охоплюється повноваженнями Селищного голови, робоче місце якого територіально знаходиться в іншій будівлі, заявник 16.09.2020р. був відсутній на роботі протягом усього робочого дня, 17.09.2020р. заявник склав письмову заяву, де зазначив про відсутність на роботі 16.09.2020р. через сімейні обставини, будь-якої конкретизації цієї причини відсутності не здійснював.

Під час розгляду справи заявник у засіданні 02.11.2020р. особисто визнав обставини власної відсутності на роботі протягом усього робочого дня - 16.09.2020р.

Тому з огляду на приписи ч.1 ст.78 КАС України суд визнає цю обставину підтвердженою, а відтак, усі наведені представником заявника аргументи про протилежне слід визнати юридично неспроможними.

16.09.2020р. начальником земельного відділу Селищної ради - ОСОБА_2 було складено доповідну записку про відсутність заявника на роботі.

Суд вважає, що складання значеного документу знаходиться у межах повноважень будь-якого керівника в частині контролю за дотриманням трудової дисципліни підлеглими по службі (роботі) особами.

16.09.2020р. об 11:00год. комісією Селищної ради у складі заступника Селищного голови, 2 працівників підрозділу юридичного та кадрового забезпечення, начальника земельного відділу було складено акт про відсутність заявника на робочому місці. (т.1 а.с.118).

Суд не знаходить явних та очевидних ознак, котрі б безумовно позбавляли згаданий письмовий документа юридичної сили, а тому сприймає цей документ у якості доказу у справі.

До того ж суд зважає, що відомості названого акту повністю узгоджуються із визнаною заявником обставиною відсутності на роботі протягом усього робочого дня - 16.09.2020р.

У подальшому, 16.09.2020р. о 16:45год. комісією Селищної ради у складі заступника Селищного голови, 2 працівників підрозділу юридичного та кадрового забезпечення, начальника земельного відділу було складено акт про відсутність заявника на робочому місці. (т.1 а.с.119).

Суд не знаходить явних та очевидних ознак, котрі б безумовно позбавляли згаданий письмовий документа юридичної сили, а тому сприймає цей документ у якості доказу у справі.

До того ж суд зважає, що відомості названого акту повністю узгоджуються із визнаною заявником обставиною відсутності на роботі протягом усього робочого дня - 16.09.2020р.

17.09.2020р. заявником на ім`я Селищного голови було складено письмову пояснювальну записку, де указано, що причиною відсутності на роботі 16.09.2020р. є подання 15.09.2020р. через начальника земельного відділу Селищної ради - ОСОБА_2 заяви про відпустку за власний рахунок на один календарний день - 16.09.2020р.

Таким чином, суд доходить до переконання про те, що заявник у якості найманого публічного службовця не довів до відома публічного роботодавця відомостей, за якими причиною відсутності на роботі 16.09.2020р. є потреба у супроводженні вагітної дружини до лікарні у м. Полтаві.

Розпорядженням Селищного голови від 18.09.2020р. №55-к на заявника було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи. (т.1 а.с.115).

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для вчинення такого волевиявлення публічним роботодавцем були обрані положення п.4 ст.40 КЗпП України та п.2 ст.147 КЗпП України, а фактичною підставою послугувало судження про вчинення працівником дисциплінарного проступку у вигляді відсутності на роботі через прогул без поважних причин.

На реалізацію згаданого розпорядження 18.09.2020р. Селищним головою було видано інший правовий акт індивідуальної дії у формі розпорядження №56-к про звільнення заявника з роботи - 18.09.2020р. (т.1 а.с.114).

Відтак, подія звільнення заявника з роботи припала на вересень 2020р.

Протягом двох попередніх календарних місяців (а саме: серпень 2020р. та липень 2020р.) заявнику згідно з довідкою №2195/02-15 від 25.09.2020р. було нараховано у якості винагороди за працю 9.225,62грн. та 11.111,25грн. без урахування разового платежу з матеріальної допомоги. (т.1 а.с.137).

Не погодившись зі відповідністю закону управлінського волевиявлення публічного роботодавця з приводу застосування заходу дисциплінарного покарання та припинення публічної служби, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах та на посадах місцевого самоврядування унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах місцевого самоврядування.

Так, за визначенням ст.1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Статтею 4 названого закону проголошено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.

За змістом ст.11 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" громадяни України, які вперше приймаються на службу в органи місцевого самоврядування (за винятком посад, зазначених в абзаці другому частини першої статті 10 цього Закону), у день прийняття відповідного рішення складають Присягу такого змісту: "Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити громаді та народові України, неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, сприяти втіленню їх у життя, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, сумлінно виконувати свої посадові обов`язки".

Таким чином, у силу приписів ст.ст.4, 8, 11 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" до виконання обов`язків за посадою службової особи місцевого самоврядування законодавцем висуваються підвищені вимоги порівняно із вимогами роботодавця до "звичайного" цивільного працівника.

Згідно з ст.20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" припинення служби в органах місцевого самоврядування, можуть послугувати загальні підставі, передбачені Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Національний закон України не містить визначення терміну "прогул", але з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд у даному випадку вважає за необхідне взяти до уваги правові висновки постанови Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі №459/2618/17, де указано, що прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (Ухвала Верховного Суду України від 31.10.2002р. у справі №6-10006кс02).

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що слід визнати доведеною обставину фізичної відсутності заявника на роботі протягом усього робочого дня 16.09.2020р.

Однак, з наведеного в означеній постанові Верховного Суду тлумачення змісту п.4 ст.40 КЗпП України слідує, що під прогулом у якості дисциплінарного проступку слід розуміти не просто фізичну відсутність працівника на робочому місці (роботі, службі), а фізичну відсутність з неповажних причин.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №818/3584/15 поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що обставину відсутності на роботі з причини потреби у супроводженні вагітної дружини до лікарні у м. Полтаві заявник розкрив лише при зверненні до суду.

Ані у тексті позову, ані у усних промовах у засіданні суду заявник не зазначав, що посилався саме на цю причину у комунікації з керівником земельного відділу Селищної ради - ОСОБА_2 16.09.2020р. або у письмових поясненнях на ім`я уповноваженої особи публічного роботодавця - Селищного голови 17.09.2020р.

Копіями наданих заявником документів (у тому числі медичного характеру), а саме: свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ; довідка КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги Коломацької селищної ради" від 22.09.2020р. б/н, листок непрацездатності ОСОБА_5 серії № НОМЕР_3 ; довідка №90 від 22.09.2020р. КНП "Полтавська центральна районна клінічна лікарня" Полтавської районної ради; довідка ультразвукового дослідження №1031 від 14.09.20р., не виключається ймовірність фізичного знаходження заявника поряд із дружиною 16.09.2020р. під час візиту до лікарні у місті Полтаві (а.с.26-32).

Між тим, слід відзначити, що усі перелічені докази мають відносно заявника опосередкований (побічний) характер, позаяк самого заявника не стосуються і виняткової причини візиту до лікарні (як-то: термінова госпіталізація тощо) не засвідчують.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

При цьому, вирішуючи неузгодженість між ч.4 ст.9 КАС України та ч.8 ст.79 КАС України в частині надання оцінки невчасно поданим доказам, суд вважає за необхідне віддати пріоритет публічному інтересу у з`ясуванні об`єктивної істини над інтересом дотримання строків на вчинення відповідної процесуальної дії.

Вирішуючи ж неузгодженість між ч.4 ст.9 КАС України і ч.9 ст.79 КАС України в частині надання оцінки ненаправленим іншій стороні доказам, суд звертає увагу на приписи ст.80 КАС України і зауважує, що такий наслідок не поширюється на ті докази, що були витребувані судом у цілях виконання імперативних вимог ч.4 ст.9 КАС України з метою з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до правових позицій та процесуальної поведінки учасників справи.

Тому, перевіривши обґрунтованість наведених учасниками справи аргументів, змістом належних норм права та добутими у справі доказами, оціненими відповідно до ст.ст.72-76, 90, 211 КАС України, суд констатує, що надані заявником публічному роботодавцю документи об`єктивно не здатні підтвердити факту вимушеного вибуття найманого працівника 16.09.2020р. до міста Полтави у цілях супроводження вагітної дружини до лікарні.

До того ж суд змушений критично поставитись до цих документів саме в задекларованому заявником аспекті (супроводження дружини до лікарні), позаяк ці документи були розкриті лише під час звернення до суду, були невідомі і не могли бути відомі відповідачам станом на 17.09.2020р. і 18.09.2020р. з огляду на обмеження у використанні, притаманні медичним документам.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах публічний роботодавець діяв сумлінно, добросовісно і розумно, позаяк запропонував заявникові письмово пояснити причини відсутності на роботі 16.09.2020р., отримав письмове пояснення з відображенням такої причини як подання 15.09.2020р. письмової заяви про надання відпустки за власний рахунок на 16.09.2020р, пересвідчився у недостовірності цієї причини і лише після цього вчинив управлінське волевиявлення з приводу застосування заходу дисциплінарної відповідальності.

Окремо суд зважає, що наявність у заявника правового статусу посадової особи місцевого самоврядування і прийняття Присяги посадової особи місцевого самоврядування зумовлювала/вимагала максимально добросовісного ставлення до виконання обов`язків за штатною посадою.

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що заявник дотримався цієї вимоги закону.

У тексті позову заявник зазначає, що посадові особи Селищної ради знищили заяву про відпустку за власний рахунок на 16.09.2020р. і підробили офіційні документи у зв`язку з наявністю особистих мотивів на звільнення іншого працівника і це саме по собі є ознаками кримінальних правопорушень, але жодних документів з цього приводу до матеріалів справи ніким не подано.

Довід заявника про подання 15.09.2020р. заяви про відпустку за власний рахунок у присутності ОСОБА_6 спростовується змістом складених працівниками Селищної ради (у тому числі і ОСОБА_6 ) актів про відсутність позивача на роботі 16.09.2020р. об 11:00год. Та 16.09.2020р. о 16:45год.

Отже, вирішуючи питання про поважність причин відсутності заявника на роботі 16.09.2020р., суд, виходячи з конкретних обставин справи і враховуючи усі наведені заявником доводи і подані докази, доходить до висновку, що позивач не подав ані суду, ані Селищній раді об`єктивних даних для виправдання вимушеного та зумовленого раптовими об`єктивними чинниками (відвернення яких знаходилось поза волею та можливостями фізичної особи - громадянина) невиходу на роботу 16.09.2020р.

Згідно з ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 27.05.2020р. у справі №750/5598/17 згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

У спірних правовідносинах відповідачами були неухильно дотримані приписи цієї норм кодексу, адже саме на пропозицію публічного роботодавця заявник склав письмові пояснення, де відобразив лише одну єдину причину відсутності на роботі 16.09.2020р. - подання 15.09.2020р. керівнику земельного відділу Селищної ради у період часу з 16:30год.-17:00год. заяви про відпустку за власний рахунок на 16.09.2020р.

Між тим, допитаний у якості свідка керівник земельного відділу Селищної ради заперечив отримання такої заяви про відпустку.

Окрім того з пояснень позивача, представника відповідачів та свідка судом з`ясовано, що територіальна дислокація земельного відділу Селищної ради та робочого місця Селищного голови знаходиться не у межах одного приміщення, а в різних адміністративних будівлях.

Тому, найманий працівник, котрий за півгодини до завершення робочого дня ініціював процедуру вирішення питання про надання на наступний робочий день відпустки без збереження заробітної плати, не мав і об`єктивно не міг мати ніяких розумних сподівань та очікувань на видання у цей же самий день розпорядчого документа про надання відпустки.

У поданих на ім`я публічного роботодавця письмових поясненнях заявник не указав причину відсутності на роботі як супроводження вагітної дружини до лікарні, розташованої в іншому населеному місті.

До публічного роботодавця заявник не подавав жодних медичних документів про стан дружини та існування нагальної і невідкладної потреби у супроводженні дружини до лікарні на кшталт термінової госпіталізації.

Відтак, унаслідок власних дій заявником була створена ситуація, у якій публічному роботодавцю було відома лише та причина відсутності найманого працівника на роботі, котра була самостійно задекларована заявником, тобто подання заяви про відпустку за власний рахунок.

Також у розпорядженні публічного роботодавця були наявні об`єктивні дані про попередню службову діяльність заявника, а саме: датовані 26.02.2020р. результати щорічної оцінки за 2019 рік щодо виконання посадових обов`язків і завдань спеціалістом І категорії земельного відділу Коломацької селищної ради ОСОБА_1 , згідно якої було встановлено: порушення трудової дисципліни; перевищення службових повноважень, підсумкова оцінка - задовільно.

Ці результати щорічної оцінки від 26.02.2020 року за 2019 рік підписані особисто ОСОБА_1 , у судовому порядку не спростовані.

Окрім того, у минулому, а саме: розпорядженням Селищного голови від 28.02.2020р. №32 заявник притягався до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани з попередженням про недопущення в подальшому протиправних дій за порушення трудової дисципліни, а саме недотримання під час робочого процесу "Правил внутрішнього трудового розпорядку" та не виконання посадових інструкцій. (т.1 а.с.111-112).

Вказане спростовує доводи заявника про відсутність фактів притягнення до дисциплінарної відповідальності до настання події оскарженого звільнення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що порушень, недоліків або дефектів у реалізації суб`єктом владних повноважень управлінських функцій контролю за дисципліною у сфері служби в органах місцевого самоврядування, під час розгляду справи не виявлено.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Правомірність реалізації владним суб`єктом - публічним роботодавцем функції контролю за дотриманням трудової дисципліни в обсязі безперешкодно доступних відомостей, обґрунтованість обраного заходу дисциплінарного впливу в аспекті офіційно письмово повідомленої працівником причини відсутності на роботі (подання заяви про відпустку за власний рахунок) та відсутність ознак незаконного звільнення виключає задоволення позову на наведених заявником підставах.

У зв`язку із цим вимоги про стягнення моральної шкоди також підлягають відхиленню, адже у розумінні ст. 23 Цивільного кодексу України дотримання учасником суспільних відносин усіх залежних від нього умов, виключає настання негативних наслідків нематеріального характеру.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав розгорнуту оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

З огляду на викладені міркування суд зазначає, що письмові пояснення фізичної особи - громадянина (навіть і нотаріально засвідчені) не можуть бути кваліфіковані у якості доказів у справі поза межами процедури приведення особи до присяги.

Тому подані заявником пояснення ОСОБА_5 від 15.01.2021р. не можуть бути сприйняті у якості доказу по справі.

Доводи представника заявника про штучність чи удаваність складених працівниками Селищної ради 16.09.2020р. двох актів про відсутність заявника на роботі підлягають відхиленню, адже ця обставина (відсутність на роботі) визнана самим заявником як у тексті позову, так і у ході судового засідання 02.11.2020р.

Недоведеними слід визнати і доводи представника заявника про неправдивість змісту цих актів з огляду на природні умови географічної місцевості, де розташований населений пункт - селище Коломак (станом на 16.09.2020 р.) Коломацького району Харківської області, Україна.

Не заслуговує на увагу суду і наведений заявником аргумент про передачу заяви про відпустку керівникові земельного відділу Селищної ради, позаяк найманий працівник із достатнім досвідом практичної діяльності не може не усвідомлювати тієї обставини, що усі документи подаються до органу через спеціально створений для цього підрозділ - канцелярію чи відділ з документообігу тощо.

Водночас із цим, зважаючи на завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України, суд вважає за необхідне вирішити питання про пріоритет між випадком правомірної реалізації владним суб`єктом управлінської функції з огляду на обсяг наявних в розпорядженні усної і письмової інформації та випадком об`єктивного існування інших факторів, котрі невідомі з незалежних від волі владного суб`єкта причин і не можуть бути з`ясовані владним суб`єктом з огляду на запроваджені Державою правові механізми обігу інформації, але мають юридичне значення для даної конкретної ситуації (судова доктрина об`єктивної істини).

Так, у постанові Верховного Суду від 21.12.2020р. у справі №520/2226/19 викладено близький за змістом правовий висновок про те, що владне управлінське волевиявлення публічного роботодавця, вчинене в обсязі поданих найманим працівником документів і відомостей, є правомірним.

Однак, на переконання суду, до спірних правовідносин слід застосувати приписи Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959р.) та Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р.), якими запроваджено правило якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Указане правило у поєднанні із загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України обставинами знаходження усієї території України під впливом гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, спонукає суд до віддання пріоритету інтересам дитини заявника на безпечне навколишнє середовище.

У контексті цієї ситуації, суд вважає за слушне непідтверджені і неспростовані учасниками справи обставини фізичного місця перебування заявника 16.09.2020р. витлумачити на користь інтересів дитини заявника як велику ймовірність знаходження батька поруч із матір`ю своєї майбутньої дитини.

Викладене змушує суд, підкреслюючи усвідомлення обставин наявності у поведінці заявника ознак провокації в частині неповідомлення керівництва з приводу дійсних причин прогулу, поновити заявника на роботі навіть у випадку правомірного звільнення, але зовсім з інших підстав - захист інтересів дитини від небезпеки впливу гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд зауважує, що навіть у такому випадку, заявник як посадова особа місцевого самоврядування повинен був заздалегідь і письмово сповістити публічного роботодавця про намір і потребу у супроводженні дружини до лікаря і стати до роботи негайно після повернення із іншого міста, проте з огляду на викладені вище міркування ця обставина не сприймається судом у якості перешкоди для поновлення заявника на роботі.

При цьому, вирішуючи спір за вимогою про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що національний закон України не містить визначення вимушеного прогулу та порядку обчислення його тривалості.

Тому суд у даному випадку вважає за необхідне виходити із загальних засад права і тлумачить даний термін як час, протягом якого працівник не виконував трудової функції унаслідок дії рішення роботодавця про звільнення з посади (тобто проміжок часу, котрий розпочинається з наступної після звільнення календарної робочої дати, включає робочі календарні дні, завершується днем винесення судом рішення про поновлення на роботі, службі чи посаді за умови застосування механізму негайного виконання рішення суду).

Правила обчислення середнього заробітку у цілях оплати часу вимушеного прогулу регламентовані приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом - Порядок обчислення №100).

Так, відповідно до п.п. "б" п.4 Порядку обчислення №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно з п.8 Порядку обчислення №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Подія звільнення заявника припала на вересень 2020р.

При розв`язанні спору суд вважає за необхідне виходити із таких розрахунків: протягом двох попередніх календарних місяців (а саме: серпень 2020р. та липень 2020р.) заявнику згідно з довідкою №2195/02-15 від 25.09.2020р. було нараховано у якості винагороди за працю 9.225,62грн. та 11.111,25грн. без урахування разового платежу з матеріальної допомоги. (т.1 а.с.137).

На липень 2020р. припадає 23 робочих дня; на серпень 2020 р. - 20 робочих днів.

Отже, сумарний показник оплати праці заявника за указаними вище параметрами складає - 472,95 грн. за робочий день.

Тривалість часу вимушеного прогулу склала: 8 робочих днів у вересні 2020р., 21 робочий день у жовтні 2020р., 21 робочий день у листопаді 2020р., 22 робочих днів у грудні 2020р., 15 робочих днів у січні 2021 р. (по 25.01.2021 р. включно), а загалом - 87 робочих днів.

Таким чином, майновий інтерес заявника в оплаті часу вимушеного прогулу складає - 41.146,65 грн. із відрахуванням (проведенням утримання) належних податків із зборів.

З приводу вимоги про зобов`язання Селищного голови подати звіт з приводу виконання рішення суду по даній справі суд вважає, що положення ст.382 КАС України в частині обтяження учасника справи обов`язком подати звіт про виконання рішення суду (безвідносно до події одержання позивачем виконавчого листа та стану виконавчого провадження) не повною мірою узгоджуються з положеннями Закону України "Про виконавче провадження", який за загальним правилом вимагає одержання позивачем виконавчого листа та подання цього документа до державного виконавця (приватного виконавця).

Тому випадок застосування судом згаданого вище правового механізму слід вважати виключенням із загального правила, котрий повинен мати вагомі причини.

Судом з матеріалів справи існування таких причин не виявлено.

Відтак, підстав для застосування у даному конкретному випадку приписів ст.382 КАС України суд не знаходить.

Розглядаючи справу, суд наголошує, що за загальним правилом позовом є процесуальний документ, де викладені вимоги заявника (предмет позову) та доводи заявника (підстави позову).

Тому задоволення незаявленої заявником вимоги чи задоволення заявленої вимоги, але з інших підстав, у розумінні ч.2 ст.9 КАС України є виходом за межі позову.

У даному випадку заявлені заявником вимоги не підлягають задоволенню, позаяк умотивовані помилковими і недоведеними аргументами, а сама поведінка заявника носить винний і недобросовісний характер, унаслідок чого і виник даний спір.

Проте, пошук розумно прийнятного балансу між публічним інтересом суспільства на належне виконання особами функцій органів місцевого самоврядування та приватним інтересом дитини на безпечне довкілля, а також відсутність адекватних меті правових механізмів з`ясування дійсного фізичного місця знаходження заявника 16.09.2020р., схиляє суд до поновлення заявника на роботі та скасування відповідних розпоряджень навіть у випадку правомірного звільнення найманого працівника з роботи.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір", поклавши судові витрати на заявника у порядку ч.8 ст.139 КАС України як на особу, з виключної вини якої (котра втілена у поведінці із приховування від публічного роботодавця справжніх обставин фактичної дійсності - супроводження вагітної дружини до лікарні у м. Полтава) виник даний спір.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 371, 382, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Допустити заміну Коломацької селищної ради Коломацького району Харківської області правонаступником - Коломацькою селищною радою Богодухівського району Харківської області.

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі позову, застосувавши інші підстави.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Коломацького селищного голови №55-к від 18.09.2020р.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Коломацького селищного голови №56-к від 18.09.2020р.

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста 1 категорії земельного відділу Коломацької селищної ради з 21.09.2020 р.

Стягнути з Коломацької селищної ради Богодухівського району Харківської області (ідентифікаційний код - 04398117; місцезнаходження - 63101, Харківська область, Богодухівський район, смт Коломак, вул. Гетьмана І. Мазепи, буд. 2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_4 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 21.09.2020р.-25.01.2021 р. у розмірі 41146 (сорок одна тисяча сто сорок шість) грн. 65 коп.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку у межах одного місяця.

Відмовити у встановленні судового контролю за виконанням рішення суду.

Судові витрати покласти на позивача.

Роз`яснити, що рішення виготовлено у повному обсязі у порядку письмового провадження - 25 січня 2021 р.; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.