Справа № 200/8657/20-а
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 р. Справа№200/8657/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., при секретарі судового засідання Дяченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача : Гудзенко Л.Г.

від третьої особи: Алексеєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48 А)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Професійна спілка «Юстиція Донеччини» (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 39/3)

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

18 вересня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду подана позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48А) та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Професійна спілка «Юстиція Донеччини» (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 39/3) , в якій позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48А) від 31 липня 2020 року №86/1 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити на посаді начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 04 серпня 2020 року;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 з урахуванням п. 10, з 04 серпня 2020 року по день поновлення на публічній службі.

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 29 вересня 2020 року.

В судове засідання, яке призначене на 29 вересня 2020 року сторони не з`явились, про дату, час і місце засідання були повідомлені належним чином. Від позивача через канцелярію суду подана заява про відкладення підготовчого засідання, разом із тим заявлено клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Відповідач також не з`явився, відзив по справі не надав.

Підготовче засідання відкладено на 26 жовтня 2020 року також вирішено проводити засідання в режимі відео конференції, проведення якої доручено Харківському окружному адміністративному суду.

26 жовтня 2020 року суд ухвалою витребував від відповідача довідку про розмір середньомісячної заробітної плати позивача із зазначенням середньоденного розміру.

24 листопада 2020 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі, судовий розгляд по суті призначений на 16 грудня 2020 року.

16 грудня 2020 року оголошено перерву на 25 січня 2021 року в цей же день оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 31 липня 2020 року №86/1 звільнено ОСОБА_1 , начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, із займаної посади 03 серпня 2020 року. Причиною звільнення в наказі зазначена ліквідація Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, з посиланням на пункт 1-1 статті 87 Закону України «Про державну службу»

Спірний наказ отримано ним 20 серпня 2020 року, що підтверджується трекінгом Укрпошти (номер відправлення 480).

На день свого звільнення він займав посаду начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, що вхожить до посад категорії «Б» та належить до 6 (шостої) групи оплати праці.

Зауважує, що спірний наказ про звільнення виданий 31 липня 2020 року, відповідно до трекінгу Укрпошта направлений йому фактично після звільнення - 04 серпня 2020 року, що суперечить вимогам Кодексу законів про працю України, а саме 47 статті.

Також стверджує, що з моменту поновлення (29 травня 2020 року) і до наступного звільнення (31 липня 2020 року) у зв`язку із погіршення стану здоров`я перебував на лікарняних або у відпустках, тобто жодного дня не був на роботі.

Разом із тим, посилається на те, що про своє звільнення дізнався 20 серпня 2020 року, отримавши наказ про звільнення та лист від 31 липня 2020 року №08.1-21/47 щодо необхідності отримати трудову книжку, які були направлені йому поштою 04 серпня 2020 року. Про несвоєчасність направлення вищевказаних документів свідчить штамп про відправлення на конверті та трекінг поштового відправлення.

Зазначає, що в основу наказу як підстава звільнення є попередження про наступне звільнення від 15 червня 2020 року№08.1-21/26, проте наголошує, що жодного попередження від відповідача не отримував, у зв`язку з чим вважає, що останній порушив його право, визначене частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо усвідомлення та прогнозування свого звільнення.

Крім того, посилається на те, що черговим грубим порушенням під час звільнення, є звільнення його у період тимчасової непрацездатності, яка підтверджується довідкою КНП «Міська поліклініка №24» та листком непрацездатності серії АДР №888086.

Відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, зазначає що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області знаходиться в стані припинення у зв`язку з ліквідацією. Так, наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4363/5 "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій", визначена можливість здійснення повноважень, передбачених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) з 28 грудня 2019 року. Відповідно пунктом 2 зазначеного наказу, визначено припинення з 28 грудня 2019 року повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, зокрема, Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області. Тобто, з 28 грудня 2019 року Головне управління припинило здійснення повноважень та виконання функцій. До штатного розпису Головного управління на 2020 рік включені тільки посади членів ліквідаційної комісії, які станом на 14 лютого 2020 року всі звільнені з Головного управління та є працівниками Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Щодо посилань позивача, про несвоєчасне доведення попередження про наступне звільнення, а також пропозиції щодо працевлаштування, а наказ про звільнення та інші документи, пов`язані із звільненням, одержав із затримкою. Вважає,що позивач навмисно не отримував листи та не повідомляв про зміну адреси свого проживання та адреси електронної пошти, при цому відповідач посилається на частину 3 ст. 9-1 Закону України «Про державну службу» (надалі - Закон № 889-VIII) передбачено, що Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Виходячи з вищевикладеного вважає, що повідомлення управління персоналу про засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку є обов`язком державного службовця. Також стверджує, що документи направлялись на електронну ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та поштову ( АДРЕСА_2 ) адреси, які були відомі відповідачу.

На вказані адреси позивачу були направлена копія наказу про поновлення його на посаді із супровідним листом, які він отримав 03 червня 2020 року, власноруч про що проставлений його власний підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення. Зазначене підтвердило отримання кореспонденції позивачем у м. Краматорську, 84300 за адресою вул. Н. Курченко, 16/114. Тому, 15 червня 2020 року, на ті ж самі адреси були направлені позивачу попередження про наступне звільнення та пропозиції щодо працевлаштування, які як стверджує позивач не отримував.

Крім того, в судових засіданнях позивачем зазначено, що після отримання копії наказу про поновлення 03 червня 2020 року, ним було спрямовано заяву про те, що він став до роботи із зазначенням у цій заяві адреси свого проживання та адреси електронної пошти. Проте, як стверджує відповідач така заява не надходила до Головного територіального управління юстиції. Також, відповідач зазначає, що протягом червня 2020 року до Управління надходили заяви позивача від 29 травня 2020 року про надання щорічної основної відпустки, від 10 червня 2020 року про надання відпустки без збереження заробітної плати, від 12 червня 2020 року про надання грошової допомоги, які взагалі не містили відомості про місце проживання або електронну адресу заявника. Зазначені заяви були передані до управління працівниками, яким позивач направляв ці заяви Новою поштою (на конветрі було зазначено одержувач - Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 ). Таким чином, відовідач зазначив, що при отриманні вказаних заяв від позивача Новою поштою адресою відправника було зазначено тільки відділення нової пошти.

При перевірці електронної пошти Головного територіального управління юстиції в частині надходження запитів, листів, заяв від ОСОБА_1 , було з`ясовано, що листи з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 до управління надходили в період з 24 березня 2020 року до 23 квітня 2020 року, а з пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 10 липня 2020 року по 17 листопада 2020 року. Тобто, протягом травня та червня 2020 року, як стверджує відповідач, позивач взагалі не листувався з відповідачем засобами електронного зв`язку. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа по справі надала суду пояснення стосовно позовної заяви позивача, де зазначила, що у зв`язку з тим, що доводи відповідача щодо правомірності звільнення позивача в правовому сенсі ґрунтуються виключно на застосуванні положень статті 87 Закону № 889-VIII, вимоги трудового законодавства умисно ігноруються, для вирішення даного адміністративного спору ключове значення має дослідження положень законодавства, які розкривають суть питань, пов`язаних зі звільненням державних службовців та досягнення висновку про те, що відповідачем не дотримані вимоги законодавства про працю України. Так, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КзпП, а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус - ч.4 статті 40 КзпП. Зазначає, що відповідач повинен був запропонувати позивачу всі наявні посади. І тільки позивач мав визначатись надавати чи не надавати згоду на переведення, особливо в тих умовах, коли на час поновлення позивача аналогічна посада категорії "Б", яку він обіймав, у правонаступника заміщена ще не була. 24 вересня 2020 року через відділ документообігу та архівної роботи суду надійшло пояснення від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача Професійної спілки "Юстиція Донеччини", яким зазначено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" від 09.10.2019 №870 (далі - Постанова КМУ №870) визначено ліквідувати головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та одночасно утворити міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції України.

Наголошує на тому, що у контексті причин виникнення спірних правовідносин, і у моральному сенсі - звільнення працівника (державного службовця) допускається лише у разі, якщо його не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є або неможливість переведення на іншу посаду працівника відповідно до його кваліфікації або відмова від такого переведення.

Закон №889 - VIII у пункті другому частини першої, у частині другої статті 41 встановлює, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей, за його згодою, може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Частина п`ята статті 41 Закону №889 - VIII вказує на те, що суб`єкт призначення з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей може прийняти рішення про одночасне переведення не менше двох державних службовців між посадами, які вони займають. Переведення здійснюється лише на рівнозначні посади та за згодою державних службовців.

Статтею 22 Закону №889 - VIII у частині п`ятій передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

З огляду на основні принципи, закріплені у Конституції та законах України, у тому числі щодо доброчесності посадових осіб державних органів, вважає, що формулювання у нормах Закону №889 - VIII "може" дорівнює поняттю "зобов`язаний".

Порушення відповідачем законних прав і інтересів позивача підтверджується тією обставиною, що в ідентичних умовах головою ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Харківській області поновленому працівнику запропоновані для заміщення всі без виключення посади. Відповідач повинен запропонувати позивачу всі наявні посади. І тільки позивач мав визначатись надавати чи не надавати згоду на переведення, особливо в тих умовах, коли на час поновлення позивача аналогічна посада, яку він обіймав, у Правонаступника заміщена ще не була.

Відповідачем не дотримано вимоги щодо одночасного з попередженням про вивільнення повідомлення позивачу про всі наявні вакантні посади у Правонаступника, які вона може обійняти відповідно до своєї кваліфікації, та, як наслідок, отримання від позивача згоди/відмови на переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду.

Відповідачем недотримані вимоги щодо врегулювання з профспілкою питань забезпечення подальшої роботи позивача.

Акцентувала увагу і на тому, що зміни, внесені до законодавства про державну службу не наділяють керівників державного органу правом нехтувати законними інтересами працівників і свідомо порушувати вимоги основного Закону держави - Конституції України, яка гарантує захист від незаконного звільнення.

Вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданого Дзержинським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області 09 березня 2018 року, РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішенням суду від 26 травня 2020 року по справі № 200/455/20-а позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39/3), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 61002, Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого,16); за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Професійної спілки «Юстиція Донеччини» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 29 грудня 2019 року і до моменту поновлення на публічній службі - задоволений частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39/3) від 26 грудня 2019 року №3939/1 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 27 грудня 2019 року.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого 39/3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 пшллллсередній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 266 184,30 грн. (двісті шістдесят шість тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 30 коп. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду по справі № 200/455/20-а набрало законної сили 29 жовтня 2020 року. Відповідно до рішення суду наказом Головного управління від 29 травня 2020 року №62/1 позивач був поновлений на посаді з 29 грудня 2019 року.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4363/5 "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій", визначено припинення з 28 грудня 2019 року повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, зокрема, Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області.

Тобто, з 28 грудня 2019 року Головне управління припинило здійснення повноважень та виконання функцій.

До штатного розпису Головного управління на 2020 рік включені тільки посади членів ліквідаційної комісії, які станом на 14 лютого 2020 року всі звільнені з Головного управління та є працівниками Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Стаття 87 Закону України "Про державну службу" (в редакції від 14.01.2020) регулює порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Так, відповідно до пункту 1 частини 1 зазначеної статті, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; а відповідно до п. 1-1 - ліквідація державного органу.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до частин 4, 5 статті 87, у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.

01 червня 2020 року на адресу ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції надійшла заява позивача про надання йому частини щорічної основної відпустки на 10 календарних днів, про що виданий наказ від 15 червня 2020 року №22/3, відповідно до якого ОСОБА_1 була надана частина щорічної основної відпустки протягом 10 календарних днів з 15 червня 2020 року по 24 червня 2020 року.

05 червня 2020 року враховуючи неможливість працевлаштування ОСОБА_1 у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області через знаходження органу у стані припинення, головою ліквідаційної комісії на адресу начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) був направлений лист №01-06/164 щодо можливості надання пропозицій для працевлаштування ОСОБА_1 у Східному межрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків).

Крім того, 05 червня 2020 листом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області №01-17/167, голові професійної спілки «Юстиція Донеччини» членом якої є позивач, було повідомлено про те, що ОСОБА_1 був попереджений про наступне звільнення, а також про звернення голови ліквідаційної комісії до керівника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо можливості надання позивачу пропозицій для працевлаштування.

15 червня 2020 року, листом №16028/37855/3/20Д/10.1 начальником Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) наданий перелік вакансій, які можуть бути запропоновані позивачу для працевлаштування у Східному міжрегіональному управлінні Міністрерства юстиції (м. Харків).

Цього дня, відповідачем на електронну пошту ОСОБА_1 , а також на поштову адресу (на які було раніше направлено наказ про поновлення позивача на посаді відповідно до рішення суду по справі №200/455/20а), які були відомі відповідачу, був направлений лист Головного територіального управління юстиції у Донецькій області №08.1-21/26, яким ОСОБА_1 було повідомлено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не раніше 30 календарних днів з дня попередження.

15 червня 2020 року були доведені ОСОБА_1 запропоновані керівником Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вакансії для працевлаштування. Від позивача не надходило повідомлень про згоду на працевлаштування, наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 31 липня 2020 року №86/1 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 03 серпня 2020 року.

Наказом від 21 липня 2020 року №82/1 ОСОБА_1 надано відпустку з 22 липня 2020 року по 31 липня 2020 року.

21 липня 2020 року до Ліквідкомісії надійшла заява позивача з проханням перенести відпустку, яка мала відбутися з 15 червня 2020 року по 24 червня 2020 року, у зв`язку з його перебуванням на лікарняному та надати відпустку з 22 липня 2020року.

Позивач у період з 22 липня 2020 року ро 31 липня 2020 року знаходився у щорічній основній відпустці (наказ від 21 липня 2020 року №82/1). Відповідно до приписів Закону України «Про державну службу», а саме відповідно до ч.5 статті 87 Закону України «Про державну службу», наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки, тому наказ про звільнення позивача був виданий 31 липня 2020 року - в період його знаходження у відпустці, датою звільнення зазначений перший робочий день після закінчення відпустки - 03 серпня 2020 року.

04 вересня 2020 року на адресу ліквідаційної комісії направлена від позивача довідка про знаходження ОСОБА_1 на амбулаторному прийомі у лікаря - травматолога 03 серпня 2020 року, а також листок непрацездатності серії АДР №888086, датований від 04 серпня 2020 року.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015, №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно частини першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (стаття 1 Закону).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону).

Приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області ліквідовано.

Також, згідно з частинами 2 та 3 статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, Закон України "Про державну службу" (далі - Закон) є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Частиною першою статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 2 та 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини 2 статті 40 КЗпП України частин 2 і 3 статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Станом на час прийняття оскаржуваного наказу Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX абзац другий частини третьої статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Натомість, внесені відповідні зміни, зокрема, до статті 22 та 87 Закону України "Про державну служб", якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною третьою статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Частиною п`ятою статті 22 цього Закону (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX від 19.09.2019) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже, Законом України "Про державну службу", який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу.

Стосовно застосування колізійних норм слід зазначити, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. Крім того, як зазначено у рішенні конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 18/183-97 конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, у спірному випадку слід застосовувати виключно спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України "Про державну службу". До того ж, конкретні приписи зазначеного закону прийняті у часі пізніше, ніж приписи КЗпП України.

Законом України "Про державну службу" (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу), який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу.

Станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме, частини другою статті 40, частин другої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України не поширюється на державних службовців в силу приписів частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України "Про державну службу", оскільки станом на час звільнення позивача такі правовідносини були врегульовані статтею 22 Закону України "Про державну службу", що передбачає не обов`язок, а право суб`єкта призначення за рішенням суб`єкта призначення у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу чи пропонувати іншу рівноцінну посаду державного службовця.

Стосовно посилання позивача на застосування до спірних відносин приписів Кодексу законів про працю України слід зазначити, що спір, який розглядається, стосується припинення державної служби (стаття 87 Закону). Оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України "Про державну службу".

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що фактично відбулася реорганізація Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Так, з прийняттям Закону України від 19.09.2019 №117-IX положення статті 87 Закону, що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення штату або чисельності, не містять обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації.

Крім того, Законом України "Про державну службу" чітко врегульовано підстави та процедуру припинення державної служби.

Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" внесено зміни до Закону України "Про державну службу" та КЗпП, які стосувалися, у тому числі, процедури звільнення державних службовців. Зазначений закон прийнято Верховною Радою України 14 січня 2020 року та набрав чинності 13 лютого 2020 року. Позивача звільнено 03 серпня 2020 року.

Отже, вищезазначені зміни не мають відношення до предмету спору, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати закон, що діяв на момент їх виникнення (дана позиція відображена, зокрема, у рішенні Єворопейського суду з прав людини по справі "Дімопулос проти Туреччини").

Як вже зазначалося, 9 жовтня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", п.1 якої вирішено ліквідувати юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, в тому числі Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області та утворити нові юридичні особи публічного права - міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Відповідно до статті 117 Конституції України, якій кореспондує частину першої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Як визначено статтею 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України, серед іншого, зокрема, утворює, реорганізує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади (яким в даному випадку є Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області) відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на утримання цих органів виконавчої влади.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", зі змісту якої слідує, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються саме Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр - міністра України.

Таким чином, 16 жовтня 2019 року Міністерством юстиції України на виконання вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 9 жовтня 2019 року видано наказ № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", яким вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

Крім того, суд критично оцінює доводи позивача про протиправність оскаржуваного наказу з посиланням на висновки Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм права, сформовані у постановах, перелік яких наведено у позовній заяві, оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX були внесені зміни до Закону України "Про державну службу" та до статті 40 КЗпП України (статтю 40 доповнено частиною п`ятою), а у наведених позивачем постановах Верховним Судом України та Верховним Судом не формувалися правові висновки щодо застосування норм Закону України "Про державну службу" (статей 22, 87) та статті 40 КЗпП України у редакціях після внесення до них змін Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2020 року справа № 440/413/20.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Стосовно доводів позивача щодо проявів дискримінації, що полягає у вибірковому підході до поновлення працівників на роботі у Національному агентстві з питань запобігання корупції, суд відмічає, що згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні".

Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019) за рішенням суб`єкта призначення, на думку суду, є його правом, а не обов`язком, судом не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, а відтак доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

Щодо рекомендації не здійснювати звільнення державних службовців на період карантину, суд вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 25.03.2020 "Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - Постанова КМУ № 256) вирішено:

1. Керівникам центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, головам місцевих державних адміністрацій:

1) забезпечити на час встановлення карантину дотримання трудових прав державних службовців та працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) узяти до відома, що:

на час встановлення карантину за державними службовцями та працівниками, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, зберігаються займана посада, умови оплати праці та соціальні гарантії;

виконання такої роботи не тягне за собою будь-яких обмежень трудових прав державних службовців та працівників.

Пунктом 2 Постанови КМУ № 256 рекомендовано:

1) державним органам, органам місцевого самоврядування дотримуватись вимог цієї постанови з метою забезпечення трудових прав працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України;

3) суб`єктам господарювання державного сектору економіки, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, і державним банкам з метою забезпечення безперебійної роботи в умовах встановленого карантину утримуватись від кадрових змін в органах управління, не допускати звільнення працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

В оскаржуваному наказі підставою звільнення позивача зазначено пункт 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII, в той час як в Постанові КМУ № 256 рекомендовано не звільняти працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відтак, обставини звільнення позивача не стосувалися положень, передбачених у п. 2 Постанови КМУ № 256, а отже Національним агентством з питань запобігання корупції рекомендації Постанови КМУ № 256 не порушено. При цьому варто відмітити, що Постанова КМУ № 256 носить лише рекомендаційний характер в частині заборони звільнення працівників з підстав, передбачених виключно пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Щодо посилань позивача на грубе порушення під час його звільнення, є звільнення його у період тимчасової непрацездатності. Про факт непрацездатності в період звільнення підтверджується довідкою КНП «Міська поліклініка №24» від 03 серпня 2020 року та листком непрацездатності серії АДР №888086.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України N 455 від 13.11.2001 Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 р. за N 1005/6196 Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян пунктом 1.1.визначено, що Тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Пунктом 1.2. вказаного наказу передбачено, що видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16,

2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Пунктом 2.19 вказаної інструкції визначено, що особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що оскільки Тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності, і довідка про знаходження позивача на амбулаторному прийомі 03 серпня 2020 року не містила обов`язкового зазначення часу проведеної консультації, то не можна приймати як належний доказ непрацездатності позивача. Непрацездатність позивача підтверджується листком непрацездатності від 04 серпня 2020 року серії АДР №888086 в якому визначено, що позивач звільнений від роботи з 04 серпня 2020 року по 08 серпня 2020 року включно, з 09 серпня 2020 року по 13 серпня 2020 року, з14 серпня 2020 року по 23 серпня 2020 року, з 24 серпня 2020 року по 02 вересня 2020 року, стати до роботи 03 вересня 2020 року. Тобто позивач був непрацездатним саме з 04 серпня 2020 року, як визначено в листі непрацездатності серії АДР №888086 (а.с.24 том1).

Щодо посилань позивача, на несвоєчасне отримання попередження про наступне звільнення, а також пропозиції щодо працевлаштування, то суд звертає увагу, що відповідно статті 9-1 Закону України «Про Державну службу» передбачений порядок доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Пункт 1 - Доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пункт - 2 Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Пункт- 3 Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Пункт - 4 Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Відповідно до постанови постанови Кабінету Міністрів від 11 грудня 2019 року №1042 «Про затвердження Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку» пунктом 2 якого зазначено- інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Беручи до уваги, що тривалий час між сторонами здійснювалось листування засобами електронного зв`язку, саме з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 до управління надходили в період з 24 березня 2020 року до 23 квітня 2020 року і в період поновлення на посаді(травень 2020 року), тобто, протягом травня та червня 2020 року, як стверджує відповідач, позивач взагалі не листувався з відповідачем засобами електронного зв`язку, листування здійснювалось Новою поштою.

Проте, суд враховує підтвердження надіслання на електронну та поштову адреси інформації та документів є відповідний протокол, прінт-скін та відстеження доставки за трекінгом як документів від 15 червня 2020 року так і документів від 31 липня 2020 року. Крім того, листи від 31 липня 2020 року були направлені на нову поштову адресу позивача у м. Харків та 07 серпня 2020 року доставлялися йому для вручення проте, 07 серпня 2020 року позивач їх не отримав, а отримав 20 серпня 2020 року.

Судом встановлено, що з 29 травня 2020 року і до наступного звільнення 31 липня 2020 року у зв`язку із погіршення стану здоров`я перебував на лікарняних або у відпустках, тобто жодного дня не був на роботі. Заяви про надання відпусток позивачем були передані до управління працівниками, яким позивач направляв ці заяви Новою поштою (на конветрі було зазначено одержувач - Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 ). Таким чином, при отриманні вказаних заяв від позивача Новою поштою адресою відправника було зазначено тільки відділення нової пошти.

За таких обставин суд не приймає доводів позивача, що ним було повідомлено про зміну поштової та електронної адреси (із АДРЕСА_4 ел. поштаІНФОРМАЦІЯ_1 на АДРЕСА_1, ел. ПоштаІНФОРМАЦІЯ_2 ) в рамках розгляду справи № 200/455/20-а за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1: Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до відповідача 2: Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Професійна спілка «Юстиція Донеччини» про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки як було зазначено вище обов`язок щодо повідомлення служби управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів лежить на державному службовці.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача відповідає вимогам статті 22 Закону України "Про державну службу", не порушує вимог частини другої статті 40, частин другої, третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу приписів частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України "Про державну службу", при цьому відповідачем дотримано вимоги щодо належного персонального попередження позивача про наступне вивільнення, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції в Донецькій області та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, позовні вимоги позивача до відповідача не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

У зв`язку з тим, що позивач відповідно до пункту 1 частини першого статті 5 Закону України "Про судовий збір", звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 291, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48А) та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Професійна спілка «Юстиція Донеччини» (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 39/3) про визнання протиправним та скасувати наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 31 липня 2020 року №86/1 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення на посаді начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 04 серпня 2020 року; стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 серпня 2020 року, -відмовити у повному обсязі.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 25 січня 2021 року. Повне судове рішення складено 26 січня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова