Справа № 300/3059/20
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. справа № 300/3059/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій щодо видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці без урахування до посадового окладу регіонального коефіцієнту 1.1 та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) 02.11.2020 звернулась в суд з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач, ТУ ДСА в Івано-Франківській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якій просить:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Івано-Франківській області щодо видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №205 від 12.03.2020 без урахування до посадового окладу регіонального коефіцієнту у розмірі 1.1, передбаченого частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів";

- зобов`язати ТУ ДСА в Івано-Франківській області видати ОСОБА_1 таку довідку, в якій зазначити: посадовий оклад (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено станом на 01 січня 2020 року) із застосуванням регіонального коефіцієнту 1.1, у загальному розмірі 69 366 гривень 00 копійок та доплату за вислугу років (70%) у розмірі 48 556 гривень 00 копійок.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ТУ ДСА в Івано-Франківській області видано позивачу довідку про суддівську винагороду №195 від 12.03.2020, у якій протиправно не враховано до посадового окладу регіональний коефіцієнт у розмірі 1.1, який застосовується при визначенні суддівської винагороди діючого судді. Позивач зазначила, що до суддівської винагороди суддів Надвірнянського районного суду враховується, зокрема, посадовий оклад до якого застосовується регіональний коефіцієнт - 1.1. Вказала, що оскільки розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці визначається відповідно до суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, то і до складу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці слід враховувати відповідний регіональний коефіцієнт. Дії відповідача щодо неврахування до грошового утримання позивача регіонального коефіцієнта, на переконання ОСОБА_1 , є протиправними, такими, що порушують норми чинного законодавства України, конституційні принципи незалежності суддів та право на належне щомісячне довічне грошове утримання, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення виявлених у ній недоліків (а.с.18-19).

Позивачем у межах встановленого судом строку недоліки позову усунуто, відтак ухвалою суду від 27.11.2020 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог, встановлених статтею 262 КАС України (а.с.25-26).

Від третьої особи 18.12.2020 судом отримано пояснення на позовну заяву за №0900-0802-7/24113 від 14.12.2020, згідно зі змістом яких, із вимогами ОСОБА_1 представник ГУ ПФУ в Івано-Франківській області не погодилась, зазначила, що видача довідки, станом на 01.01.2020, про яку просить позивач, буде суперечити положенням пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів». Водночас, зауважила, що застосування регіонального коефіцієнта залежить від розташування суду, в якому суддя здійснює правосуддя, тобто від кількості населення відповідного населеного пункту та факту здійснення суддею правосуддя.

ТУ ДСА скористалось правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на електронну адресу суду 24.12.2020 за №06-03/1794/20 від 23.12.2020. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила. Зокрема вказала, що обов`язковою умовою для застосування регіонального коефіцієнта до посадового окладу, є фактичне здійснення суддею правосуддя, а враховуючи те, що позивача відраховано зі штату Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області наказом від 18.09.2017 №02-03/173, підстав для задоволення вимог останньої відповідач не вбачає.

Розглянувши матеріали позовної заяви, відзив на позов, пояснення третьої особи, дослідивши і оцінивши усі надані суду письмові докази, судом встановлено такі обставини.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, рішенням Вищої ради правосуддя від 12.09.2017 за №2762/0/15-17 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

З матеріалів справи судом також встановлено, що позивач перебуває на обліку в пенсійному органі та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

У зв`язку із ухваленням Конституційним Судом України 18.02.2020 рішення №2-р/2020 по справі №1-15/2018 (4086/16), 20.03.2020 та 12.05.2020 ОСОБА_1 зверталась до відповідача із заявами, у яких просила видати їй довідку про розмір складових суддівської винагороди судді, працюючого на відповідній посаді, із застосуванням до базового розміру посадового окладу регіонального коефіцієнта 1.1, що обґрунтовано тим, що судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, які працюють на аналогічній посаді у 2020 році отримали суддівську винагороду в розмірі, який передбачений положеннями статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»

У відповідь, від ТУ ДСА в Івано-Франківській області позивачем отримано листи від 30.03.2020 №04-37/327/20 та від 28.05.2020 №04-37/778/20 (а.с.12, 14), у яких відповідачем роз`яснено, що в результаті раніше поданої ОСОБА_1 заяви від 24.02.2020, ТУ ДСА в Івано-Франківській області 12.03.2020 уже видано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №205. Жодної оцінки, в частині прохання позивача про врахування до розміру суддівської винагороди регіонального коефіцієнта у розмірі 1.1, вказані листи не містять.

Позивач, не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо включення регіонального коефіцієнта у розмірі 1.1 до розміру суддівської винагороди з якої обчислюється її довічне грошове утримання як судді у відставці, з метою відновлення своїх порушених прав та інтересів, звернулась із даною позовною заявою до суду.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд, при вирішенні даної справи, керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Законом України "Про судоустрій та статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (надалі, також Закон №1402-VIII) визначено організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За приписами статті 142 Закону №1402-VIII суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року. Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналіз наведених норм законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці залежить саме від розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, законодавець пов`язує розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із суддівською винагородою судді, який працює на відповідній посаді.

При цьому, вирішальне значення для визначення щомісячного довічного грошового утримання має саме займана посада з якої звільнено суддю у відставку.

Відповідно до частини 2 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Так, згідно пункту 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Пунктом 1 частини 4 зазначеної статті передбачено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною 3 цієї статті, додатково застосовуються регіональний коефіцієнт 1.1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Згідно із частиною 7 статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Як зазначено вище судом, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

З наявної у матеріалах справи копії штатного розпису Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області на 2020 рік, затвердженого 21.02.2020 (а.с.10) судом встановлено та не заперечується відповідачем, що діючим суддям виплачується суддівська винагорода, яка складається, зокрема, з посадового окладу до якого застосовується регіональний коефіцієнт 1.1.

Відтак, оскільки розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці визначається відповідно до суддівської винагороди саме діючого судді, то вказаний регіональний коефіцієнт повинен також враховуватися при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Водночас, суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що регіональний коефіцієнт застосовується до посадового окладу тільки працюючих суддів та не може враховуватися при виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, так як норми, яка б встановлювала заборону чи обмеження щодо застосування регіонального коефіцієнта при визначенні грошового утримання суддів у відставці, як на час виходу судді у відставку так і на час розгляду справи, чинне законодавство не містить.

Аналогічної норми не наведено і представником відповідача у поданому відзиві на позовну заяву.

Висновки представника ТУ ДСА в Івано-Франківській області, в даному випадку, ґрунтуються на довільному, помилковому тлумаченні норми Закону, якою врегульовано питання виплати суддівської винагороди суддям, які не здійснюють правосуддя.

Стверджуючи про правомірність рішення відповідача, представник вказує на приписи статті 10 Закону №1402-VIII які, на її переконання, не дають права суддям у відставці на отримання доплат до посадового окладу при виплаті довічного грошового утримання.

Такі твердження, на думку суду, є хибними. В контексті зазначеного, слід звернути увагу відповідача та його представника на висновки Конституційного Суду України (далі - Суд) у рішенні №11-р/2018 від 04.12.2018, де для цілей застосування положень частини 1 статті 55, частини 8 статті 56, частин 1, 2 статті 89, частини 3 статті 82, частин 6, 7 статті 147, Закону №1402-VIII, Суд встановив невідповідність Конституції України положень частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, згідно із якою, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Аналогічного змісту норма встановлена частиною 10 статті 135 Закону №1402-VIII.

Надаючи оцінку частині 10 статті 133 Закону України №2453-VI на предмет її конституційності Конституційний Суд України зауважив, що випадки, коли суддя не здійснює правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402-VIII нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина 1 статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина 8 статті 56, частини 1, 2 статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина 3 статті 82, частини 6, 7 статті 147).

У свою чергу, перебування судді у відставці до випадків, коли суддя не здійснює правосуддя не віднесено зовсім.

За таких обставин, висновки представника відповідача не підтверджені жодними чинними правовими положеннями, а судді у відставці не є суб`єктами правового регулювання частини 10 статті 135 Закону №1402-VIII, що свідчить про відсутність будь-яких підстав для застосування вказаної норми під час визначення права позивача на належне щомісячне довічне грошове забезпечення як судді у відставці.

Суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів частини 3 статті 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці саме у відповідному процентному співвідношенні до суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Підсумовуючи наведене, будь-яких обмежень щодо врахування регіонального коефіцієнта при визначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці суд не вбачає.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і Законами України. Матеріальне забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, та гарантії їх соціального захисту є одним із складових елементів принципу незалежності суддів.

Відповідно до пункту 7 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. В цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року №18-рп/20П вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку із досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

В абзаці 2 пункту 7 рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на щомісячне довічне грошове утримання не може бути звужене встановленням обмеження в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що знижує досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, суперечить вимогам частини першої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно з пунктом 3 цього ж рішення Конституційного Суду України, щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Наведене відповідає положенням Європейської хартії про закон Про статус суддів від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року №(2010)12, зазначено: оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці (пункт 54).

Підсумовуючи усе вищевикладене, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про те, що у спірному випадку відповідач, не вказуючи у довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №205 від 12.03.2020 посадового окладу працюючого судді з урахуванням регіонального коефіцієнту 1.1, обмежив ОСОБА_1 у праві отримувати щомісячне довічне грошове утримання судді в розмірі, встановленому Законом України "Про судоустрій та статус суддів", а відтак такі дії відповідача є протиправними.

З урахуванням зазначеного, слід зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням до посадового окладу регіонального коефіцієнту 1.1.

При цьому, суд не вбачає обгрунтованих підстав для визначення в резолютивній частині рішення конкретних розмірів посадового окладу та доплати за вислугу років, які повинні міститися в довідці позивача про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки такі повноваження, в силу закону, покладені на відповідача. Водночас, суд наголошує, що предметом спору в межах даної адміністративної справи є виключно встановлення правомірності врахування до посадового окладу позивача, при видачі довідки зі складовими довічного грошового утримання, регіонального коефіцієнта 1.1. Суд не вправі надавати правову оцінку зазначеним позивачем у прохальній частині позову сумам посадового окладу та розміру доплати за вислугу років (її відсоткового розміру) під час розгляду цієї справи, оскільки такі вимоги виходять за межі публічно-правового спору в даній адміністративній справі.

Зважаючи на те, що доказів звернення ОСОБА_1 до відповідача із проханням видати довідку, із зазначенням складових довічного грошового утримання саме у такому розмірі, який визначено в позові, матеріали справи не містять, та жодних рішень ТУ ДСА в Івано-Франківській області щодо таких звернень не приймало, суд вважає передчасною заявлену позивачем вимогу щодо визначення конкретних розмірів посадового окладу та розміру доплати за вислугу років, які повинні міститися в довідці.

За таких обставин, беручи до уваги правомірність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині наявності підстав для врахування до посадового окладу при розрахунку довічного грошового утримання судді у відставці, регіонального коефіцієнту у розмірі 1.1, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Наявною в матеріалах справи квитанцією №0.0..1 від 29.10.2020 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок (а.с.1). Будь-яких доказів про понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи матеріали не містять. Отже, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача лише сплачений нею судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 420 гривень 40 копійок.

Враховуючи наведене, на підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 139, 241-246, 255, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №205 від 12.03.2020 без урахування до посадового окладу регіонального коефіцієнту у розмірі 1.1, передбаченого частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій зазначити посадовий оклад із застосуванням регіонального коефіцієнту 1.1, та доплату за вислугу років.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 26289647) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) сплачений позивачем судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 420 (чотириста двадцять гривень) 40 (сорок) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;

відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Грюнвальдська, буд. 11, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 26289647;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.