Справа № 480/2117/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Діска А.Б.

19 січня 2021 р.Справа № 480/2117/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а:
31.03.2020 року позивач військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі військової частини НОМЕР_1 в рахунок відшкодування матеріальної школи 163.047,70 грн., спричиненої військовій частині НОМЕР_1 .

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що при проходженні служби за контрактом ОСОБА_1 самоусунувся від виконання службових обов`язків та втратив майно, яке за ним було закріплено.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строків звернення до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що звернутись за захистом своїх прав, в межах строків, встановлених ст. 122 КАС України, військова частина НОМЕР_1 не мала можливості, оскільки з метою захисту суверенітету і територіальної цілісності України від збройної агресії з боку Російської Федерації виконувала відповідні завдання та покладені на неї функції в зоні проведення АТО (антитерористичної операції) та в зоні ООС (операції об`єднаних сил) поза постійним місцем своєї дислокації. Крім того, позивач вказував, що Великою Палатою Верховного Суду було змінено позицію щодо юрисдикції розгляду такої категорії справ, що було відображено в постанові від 03.10.2018 року у справі № 755/2258/17.

Також, позивач зазначив, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, заподіяну державі» особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Заперечуючи проти вимог військової частини НОМЕР_1 , у відзиві на адміністративний позов ОСОБА_1 просить залишити позов без розгляду через відсутність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

У відповіді на відзив, позивач зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, не спростовують його вини у спричиненні військовій частині матеріальної шкоди. Позивач наполягав на тому, що у зв`язку із виконанням відповідних завдань та функцій в зоні проведення АТО та ООС поза постійним місцем своєї дислокації, військова частина не мала можливості у межах строків, встановлених КАС України звернутися до суду за захистом своїх прав. Зазначає, що на час перебування військової частини НОМЕР_1 у 2019 - 2020 роках в зоні проведення антитерористичної операції та в зоні проведення ООС в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 м. Конотоп залишались лише військовослужбовці строкової військової служби та обмежена кількість військовослужбовців військової служби за контрактом для керівництва військовослужбовцями строкової військової служби, охорони території та майна військової частини. Командир Військової частини НОМЕР_1 , заступники, начальники служб, ТВО помічника командира військової частини з правової роботи та решта перебували в зоні проведення АТО та ООС. Перебуваючи у 2019 - 2020 роках в районі проведення ООС, військова частина НОМЕР_1 через обмежену можливість діяльності (відсутність конкретної поштової адреси, мережі інтернет, комп`ютерної техніки і т.п.) не мала можливості в повній мірі здійснювати свої організаційно-розпорядчі функції, відповідну позовну заяву, як і інші організаційно-розпорядчі документи, має право підписувати лише командир військової частини НОМЕР_1 , який перебував у 2019 - 2020 роках в районі проведення ООС, а безпосередня підготовка таких документів могла здійснюватись лише відповідними посадовими особами, які також перебували в районі проведення ООС (в обмежених умовах діяльності та в обмежених матеріально-технічних умовах), тому у військової частини НОМЕР_1 не було можливості звернутись до суду у строки, встановлені КАС України.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року, з підстав, установлених ч. 3 та ч. 4 ст. 123 КАС України, позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалюючи таке рішення, суд дійшов висновку про те, що підстав неможливості звернення до суду у місячний строк з дня, коли позивачу стало відомо, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, позивачем до суду надано не було.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року про залишення позовної заяви без розгляду, та направити справу для продовження її розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Вимоги апеляційної скарги військова частина НОМЕР_1 обґрунтовує фактично аналогічними доводами, що наведені нею у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду, - без змін.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, ч. 3 ст. 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, положеннями ч. 5 ст. 122 КАС України закріплено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо звернення позивача до суду з пропуском строку за відсутності поважних причин, колегія суддів зазначає наступне.

Пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Згідно з прецедентним правом Європейського Суду право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні з положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Як вбачається з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Белле проти Франції Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби 17.10.2018 року. При цьому, у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2018 року про виключення відповідача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення зазначено, що станом на 18.10.2018 року за відповідачем рахується не погашена заборгованість збитків, завданих державі, згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 № 38, 530 від 25.01.2018 року та від 25.06.2018 року (а.с.13).

Отже, позивачу на час звільнення ОСОБА_1 з військової служби було відомо про наявність матеріальних збитків, щодо стягнення яких військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду.

Проте, з копії поштового конверту про направлення позову до суду вбачається, що з даним позовом позивач звернувся 31.03.2020 (а.с. 54), тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Згідно вимог ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача щодо обмеженої діяльності військової частини НОМЕР_1 у 2019 - 2020 роках (відсутність конкретної поштової адреси, мережі інтернет, комп`ютерної техніки і т.п.), оскільки, як вбачається з довідки про періоди перебування військової частини НОМЕР_1 поза місцем постійної дислокації, в зоні проведення АТО та ООС позивач безперервно перебував з 26.05.2015 року по 22.11.2019 року (а.с.7). Інших даних про перебування військової частини НОМЕР_1 поза місцем постійної дислокації після 22.11.2019 року військовою частиною надано не було.

При цьому, згідно наказу № 62 від 31.01.2018 року "Про підсумки стану претензійної та позовної роботи у військовій частині НОМЕР_1 " з метою своєчасної та належної організації претензійної та позовної роботи командиром військової частини наказано помічнику командира з правової роботи начальнику юридичної групи належним чином вести претензійно-правову роботу та забезпечувати належне представництво інтересів військової частини під час розгляду справ судами загальної юрисдикції та в інших юрисдикційних органах (а.с.78).

Крім того, на неодноразові вимоги суду першої інстанції щодо надання документів про організацію службової діяльності (у тому числі з правової роботи) військової частини НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації м. Конотоп на час перебування військової частини НОМЕР_1 в зоні проведення антитерористичної операції та в зоні проведення ООС у 2019-2020 роках, позивачем було надано витяг з наказу № 684 від 21.08.2019 року "Про організацію службової діяльності в пункті постійної дислокації м. Конотоп", з якого вбачається, що в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 було сформовано зведений батальйон, обов`язки командира зведеного батальйону покладено на майора ОСОБА_2 , якому наказано в службовій діяльності керуватися статтями № 66, 67 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 66 Статуту внутрішньої служби на командира батальйону покладено обов`язок вживати заходів до відшкодування матеріальних збитків, заподіяних військовій частині.

Крім того, вказаним наказом було покладено обов`язки помічника командира зведеного батальйону з правової роботи начальника юридичної групи на працівника ЗСУ ОСОБА_3 та призначено відповідальним за організацію і стан правової роботи в батальйоні. Наказано у службовій діяльності керуватися статтями № 99, 100 Статуту внутрішньої служби.

При цьому, в силу вимог ст. 100 Статуту внутрішньої служби помічник командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) зобов`язаний, крім іншого, готувати позови та скарги до суду, а також за дорученням командира бригади представляти інтереси бригади в судах та інших органах.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів у строки, встановлені законом.

Також, колегія судді не приймає до уваги посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 у справі № 755/2258/17, у якій Велика Палата відступила від попередньо викладених висновків, та ухвалою Конотопського районного суду Сумської області від 28.10.2019 провадження у справі № 577/3631/19 за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 було закрито, оскільки з позовом до суду позивач звернувся лише 31.03.2020 року.

При цьому, позивачем не зазначено підстав неможливості звернення до суду у місячний строк з дня, коли йому стало відомо, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів критично ставиться до доводів позивача про те, що право представлення інтересів військової частини НОМЕР_1 покладаються на командира військової частини НОМЕР_1 , який перебував в зоні проведення ООС (операції об`єднаних сил), оскільки як наполягає сам позивач військова частина перебувала в зоні проведення АТО та ООС з 2015 року, проте ця обставина не перешкоджала позивачу звернутися з позовом про відшкодування матеріальної шкоди до Конотопського міськрайонного суду Сумської області у серпні 2019 року.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідно до ст. 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, заподіяну державі" особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди, виходячи з наступного.

Шкода, заподіяна військовій частині НОМЕР_1 , була виявлена позивачем 22.01.2018 року під час здачі посади відповідачем, що відображено у акті про прийняття і здавання посади № 737 від 22.01.2018 року (а.с. 19-23), а ОСОБА_1 було притягнуто до матеріальної відповідальності 25.01.2018 року, про що свідчить копія відповідного наказу командира військової частини (а.с. 28).

Згідно вимог ст. 2 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, заподіяну державі", який набрав чинності 31.10.2019 року, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, а відповідача звільнено з військової служби ще 17.10.2018 року, до набрання чинності вказаним законом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що причини пропуску строків звернення військовою частиною НОМЕР_1 із даним позовом є неповажними та необґрунтованими, у зв`язку з чим позовна заява про стягнення матеріальної шкоди на користь держави в особі військової частини НОМЕР_1 в сумі 163.047,70 грн. підлягає залишенню без розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 25 січня 2021 року.