Справа № 140/15661/20
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року ЛуцькСправа № 140/15661/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач, пенсійний орган) про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у відмові з 20 лютого 2020 року по даний час нарахувати та виплачувати належну позивачу пенсію в порядку та розмірі визначеному законодавством України; зобов`язання відповідача нарахувати та виплачувати належну позивачу пенсію в порядку та розмірі визначеному Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням рішень Конституційного Суду з цього приводу, без обмежень, визнаних неконституційними; стягнення на користь ОСОБА_1 протиправно не сплачену пенсію за період з 20 лютого 2020 року по день прийняття рішення у справі та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 в період з 14 листопада 1984 року по 13 травня 1994 року проживав в місті Біла Церква, яке віднесене до зони посиленого радіологічного контролю, що підтверджується довідками Білоцерківської міської ради від 03 лютого 2020 року №460/05, №885 та від 04 лютого 2020 року №903.

Позивач вказує, що оскільки станом на 30 грудня 2017 року йому виповнилось 56 повних років та період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю становить 9 повних років, він має право на зниження пенсійного віку: 2 (початкова величина) + 9/3* 1= 5 років, а тому з врахування статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у нього з 2017 року виникло право на призначення пенсії.

Повідомляє, що починаючи з лютого 2020 року неодноразово усно звертався до ГУ ПФУ у Волинській області з проханням призначити йому пенсію, як потерпілому від наслідків аварії на ЧАЕС, а в травні 2020 року, 02 червня 2020 року та 13 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку надіслав пенсійному органу письмові заяви про призначення пенсії, проте ГУ ПФУ у Волинській області листом від 24 червня 2020 року повідомило про необхідність з`явитись особисто та скласти заяву встановленого зразка, а відповіді на останню заяву по день подання позовної заяви до суду взагалі не надало.

На думку позивача, внаслідок протиправних дій ГУ ПФУ у Волинській області йому було завдано моральної шкоди, яка, з огляду на тривалість бездіяльності протягом 6 місяців (з березня 2020 року по вересень 2020 року) та розмір мінімальної пенсії у вказаний період (з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року - 1638,00 грн та з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року 1712,00 грн) була визначена останнім в розмірі 10000,00 грн.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 уважає, що має повне право на призначення пенсії за віком та відшкодування моральної шкоди, просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 30 грудня 2020 року №0300-0802-7/45716 відповідач позовні вимоги не визнав мотивуючи тим, що 09 червня 2020 року та 21 серпня 2020 року до ГУ ПФУ у Волинській області надійшли звернення ОСОБА_1 з питання призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ), за наслідками розгляду яких листами від 24 червня року 2020 року №5624-6013/Ж-02/8-0300/20 та від 17 вересня 2020 року №13276-12766/Ж-02/8-0300/20 заявнику було роз`яснено, що відповідно до пункту 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Порядок №22-1), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії при зверненні особи з відповідною заявою.

Зазначає, що Порядком №22-1, визначено відповідний бланк заяви про призначення пенсії, яка подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Тоді як подані позивачем заяви є довільної форми та не відповідають формі бланку, яка передбачена додатком до Порядку №22-1. Крім того, заява від 13 серпня 2020 року оформлена не належним чином, зокрема, в заяві не зазначено вид пенсії, на який претендує особа, та дата народження заявника не відповідає даним згідно паспорту.

На думку відповідача, наявність у позивача права на пенсійне забезпечення не позбавляють його обов`язку дотримуватися порядку звернення до органів Пенсійного фонду, який визначений чинним законодавством України, однак останній з відповідною заявою до пенсійного органу не звертався та не реалізував своє право зареєструвати заяву через Веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України.

Щодо відшкодування моральної шкоди звертає увагу, що на обґрунтування позовних вимог позивач не надав жодних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів про порушення його звичної життєдіяльності, що потягло за собою докладання ним додаткових зусиль для її відновлення, а також мало негативний вплив на його психологічний стан та що підтверджують моральні страждання.

З урахуванням викладеного, відповідач просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 55-62).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (акр. спр. 50).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно із частиною другою статті 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За правилами частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням тимчасової непрацездатності головуючої суді в період з 16 по 29 грудня 2020 року та перебуванням судді у відпустці в період з 04 січня 2021 року по 21 січня 2021 року, справа вирішується у межах строків, визначених частиною другою статті 262, частиною другою статті 263 КАС України.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоактивного контролю у 1986-1995 роках, категорії 4, що підтверджується посвідченням від 15 липня 1994 року серії НОМЕР_1 (арк. спр. 10).

Згідно довідок Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 03 лютого 2020 року №460/05, №885 та від 04 лютого 2020 року №903 про реєстрацію місця проживання особи, позивач в період з 14 листопада 1984 року по 13 травня 1994 року проживав в місті Біла Церква (арк. спр. 19-21).

Вказаний населений пункт відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 27 лютого 2020 року №05-3386 віднесене до зони посиленого радіологічного контролю (арк. спр. 22).

Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до ГУ ПФУ у Волинській області заяви про призначення пенсії від 02 червня 2020 року та від 13 серпня 2020 року (арк. спр. 25-28, 64-65, 68-69).

За наслідками розгляду вказаних заяв відповідач листами від 24 червня 2020 року №5624-6013/Ж-02/8-0300/20 та від 17 вересня 2020 року №13276-12766/Ж-02/8-030/20 повідомив, що відповідно до пункту 4.1 Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Таким чином, у разі особистого звернення із заявою відповідного зразка до органів Пенсійного фонду України (Луцький відділ обслуговування громадян) буде розглянуто питання призначення дострокової пенсії за віком (арк. спр. 66-67, 70-71).

Вважаючи відмову відповідача у призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно з положеннями статті 9 Закону №1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачено такий вид трудової пенсії як за вислугу років.

Отже, з вищенаведеного можна дійти висновку, що законодавством передбачено 4 види пенсій.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796).

Відповідно до статті 55 Закону №796, особи, які постійно проживали або постійно проживають, чи постійно працювали або постійно працюють:

- у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 3 років - мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки (як початкова величина зниження) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років;

- у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 4 років - мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки (як початкова величина зниження) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03 жовтня 2017 року №2148 - VIII внесено зміни щодо тривалості страхового стажу, необхідного для призначення пенсій зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796. Зокрема, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії призначаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058 за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше як 15 років страхового стажу.

Статтею 26 Закону №1058 визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: зокрема, з 01 по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Відповідно до статті 7 Закону №1788-ХІІ, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначений Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1).

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 передбачено, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

Згідно пункту 2.8 Порядку №22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до пункту 4.1. Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Нормами пункту 4.3 Порядку №22-1 визначено, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Спірним у даній справі є форма та зміст заяви, з якою позивач звернувся до пенсійного органу з метою призначення пенсії.

Суд зауважує, що в матеріалах справи наявні заяви позивача про призначення пенсії від 02 червня 2020 року та від 13 серпня 2020 року, які були надіслані на адресу пенсійного органу. Вказані заяви не відповідають формі заяви, встановленій додатком 3 до Порядку №22-1, тобто складені у довільній формі.

У поданій позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку та просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати належну йому пенсію в порядку та розмірі визначеному Законом №1788-ХІІ та Законом №796.

Поряд з цим, як убачається із заяви про призначення пенсії від 13 серпня 2020 року, а саме підкреслень у відповідній графі, позивач просить призначити пенсію за вислугу років, наступна графа «вид пенсії» взагалі не заповнена (арк. спр. 68). Окрім того, вказана у заяві дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає даті народження позивача, яка зазначена у наданому суду паспорті громадянина України (арк. спр. 11).

Таким чином, з урахуванням того, що у заяві від 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 просить пенсійний орган призначити інший вид пенсії (за вислугу років), аніж той про призначення якої просить суд (за віком із зниженням пенсійного віку), а також невідповідності зазначених даних щодо дати його народження, суд уважає, що лист ГУ ПФУ у Волинській області від 17 вересня 2020 року №13276-12766/Ж-02/8-030/20, в якому пенсійний орган роз`яснив позивачу про необхідність звернення до органів Пенсійного фонду України (Луцький відділ обслуговування громадян) із заявою відповідного зразка, після чого буде розглянуто питання проведення перерахунку пенсії не свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Разом з тим, зміст заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 червня 2020 року очевидно дає змогу оцінити намір заявника про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796. Крім того, до заяви позивачем було долучено ряд документів, які подаються саме при призначенні вказаної пенсії.

Вказане беззаперечно підтверджується і листом ГУ ПФУ у Волинській області від 24 червня 2020 року №5624-6013/Ж-02/8-0300/20, у якому відповідач вказує, що розглянуто звернення щодо права на призначення саме дострокової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як особі, яка потерпіла від наслідків аварії на ЧАЕС та по суті порушеного у зверненні питання роз`яснено норми, що стосуються саме вказаного виду пенсії. Окрім того, у вказаному листі зазначено, що у разі особистого звернення із заявою відповідного зразка до органів Пенсійного фонду України (Луцький відділ обслуговування громадян) буде розглянуто питання призначення дострокової пенсії за віком.

Враховуючи зазначене, відмовивши позивачу в розгляді його заяви по суті, відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача, як пенсіонера (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій).

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду 27 листопада 2019 року по справі №748/696/17.

Як наслідок, за результатами розгляду вказаної заяви пенсійним органом не було прийнято одного із можливих рішень, а саме: про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку як особі, яка потерпіла від наслідків аварії на ЧАЕС або про відмову у призначенні такої пенсії. Тобто по суті заява ОСОБА_1 розглянута не була, що свідчить про протиправні дії відповідача.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відтак, з наведених вище підстав, враховуючи, що заява позивача про призначення пенсії від 02 червня 2020 року по суті пенсійним органом розглянута не була з підстав невідповідності встановленій формі, а для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку необхідним є також відповідний страховий стаж, факт наявності якого має бути перевірений відповідачем, тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково шляхом прийняття судом рішення про визнання протиправними дії позивача щодо неналежного розгляду заяви заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 червня 2020 року та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 червня 2020 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності пенсійного органу, яка полягає у відмові з 20 лютого 2020 року по даний час нарахувати та виплачувати належну ОСОБА_1 пенсію в порядку та розмірі визначеному законодавством України та стягнення на його користь не сплачену пенсію за період з 20 лютого 2020 року по день прийняття рішення у справі суд зазначає, що дана вимога не підлягає задоволенню з підстав відсутності даної заяви у матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 та письмових доказів подання такої заяви самим позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є, зокрема, письмові докази. Оскільки таких доказів не надано учасниками справи, тому і сама позовна вимога не може бути задоволена судом.

Як уже зазначалося в матеріалах справи наявні лише заяви позивача про призначення пенсії від 02 червня 2020 року та від 13 серпня 2020 року.

Окрім того, позовна вимога про зобов`язання нарахувати та виплачувати належну позивачу пенсію в порядку та розмірі визначеному Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням рішень Конституційного Суду з цього приводу, без обмежень, визнаних неконституційними, фактично є встановленням порядку виконання судового рішення на майбутнє, що є неприпустимим, відтак не може бути задоволена судом, оскільки судовому захисту підлягають порушені права.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 статті 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини третьої статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 зазначеної постави передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Тобто, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №1340/4056/18, від 18 червня 2020 року у справі №339/183/16-а, від 03 серпня 2020 року у справі №817/48/18.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначаючи, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, жодним чином не вказує у чому саме полягали його моральні страждання, душевні переживання та психологічний розлад, та якими доказами це підтверджується. В матеріалах справи відсутні докази його перебування на лікарняному у зв`язку з моральними стражданнями завданими відповідачем та будь-які інші письмові докази на підтвердження вказаних обставин.

Окрім того, попри твердження позивача про те, що протиправна бездіяльність ГУ ПФУ у Волинській області тривала протягом 6 місяців (з березня 2020 року по вересень 2020 року), письмових доказів на підтвердження зазначеного суду не надано, наявна в матеріалах справи заява про призначення пенсії датована лише 02 червня 2020 року.

Враховуючи наведені докази щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу та практику ВС суд дійшов висновку про безпідставність заявленої вимоги, а тому у її задоволенні слід відмовити.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, надаючи правову оцінку обґрунтованості кожної із заявлених у даній справі позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує, що за подання адміністративного позову у даній справі позивач згідно із квитанцією від 16 листопада 2020 року №0.0..1 сплатив судовий збір у сумі 1680,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят гривень шістдесят копійок) (арк. спр. 43), який зарахований до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджується відповідною випискою (арк. спр. 49).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3300,00 грн (три тисячі триста гривень 00 копійок) суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правових послуг адвоката від 24 травня 2020 року б/н (арк. спр. 8), акт приймання-передачі наданих послуг від 24 жовтня 2020 року (арк. спр. 29), квитанція до прибуткового касового ордера від 24 жовтня 2020 року №21 (арк. спр. 30), розрахунок понесених та очікуваних витрат від 24 жовтня 2020 року (арк. спр. 31).

Зокрема, як убачається із акту приймання-передачі наданих послуг від 24 жовтня 2020 року позивачу були надані наступні послуги: усна консультація з приводу права на отримання пенсії, вивчення та аналіз документів 500,00 грн (з розрахунку 250,00 грн за 1 годину та 2 години витраченого часу); складення заяви про призначення пенсії 400,00 грн (з розрахунку 400,00 грн за 1 годину та 1 години витраченого часу); складення позовної заяви про зобов`язання вчинити дії та попереднього розрахунку, формування додатків, завірення копій -2400,00 грн (з розрахунку 400,00 грн за 1 годину та 6 години витраченого часу).

Загальна вартість робіт (наданих послуг) становить 3300,00 грн, яка сплачена позивачем адвокату згідно квитанція до прибуткового касового ордера від 24 жовтня 2020 року №21.

Відповідач у відзиві на позовну заяву щодо стягнення правничої допомоги зазначає, що адвокатом безпідставно завищено оцінку вартості його роботи, об`єм роботи та витрачений час на підготовку позову, оскільки спори з пенсійних питань відносяться до справ незначної складності, додані до позову матеріали знаходяться в відповідача і не потребували додаткового часу у адвоката на їх з витребування, підготовка позову не потребувала проведення аналізу доказової бази, адже, адвокат був обізнаним про позицію відповідача, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося.

На думку відповідача, стягнення заявлених витрат на правову допомогу з органів Пенсійного Фонду становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому розрахунок вартості 1 години роботи адвоката та витраченого часу на підготовку позову є надто високими та надуманими, а тому не можуть бути задоволені судом з врахуванням пунктів 6, 7 статті 134 КАС України.

Звертає увагу, що адвокатом безпідставно було стягнуто кошти з позивача на складання заяви, яка не відповідає вимогам нормативно-правового акту, дата народження заявника не відповідає даним його паспорту, а тому з аналізу вказаної заяви вбачається, що час та вартість на цю послугу неправомірно завищеним (арк. спр. 55-62).

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що вивчення та аналіз документів є єдиним комплексом дій, що охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а визначення суми гонорару за кожну з зазначених дій не є виправданим, а тому підлягає зменшенню.

Стосовно послуги зі складення 04 червня 2020 року заяви про призначення пенсії, суд зауважує, що відповідна заява від 04 червня 2020 року в матеріалах заяви відсутні, натомість наявна заява від 02 червня 2020 року, яка не відповідають формі заяви, встановленій додатком 3 до Порядку №22-1, тобто складена у довільній формі та підписана самим позивачем, а не його представником.

Також суду не надано доказів на підтвердження надання послуги щодо усної консультації з приводу права на отримання пенсії.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Верховний Суд в постановах від 22 грудня 2020 року по справі №520/8489/19, від 07 травня 2020 року по справі №320/3271/19, від 10 березня 2020 року по справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням заперечень відповідачів щодо обґрунтованості та співмірності розміру витрат на правничу допомогу та часткове задоволення позовних вимог, враховуючи незначну складність справи заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими вимогами немайнового характеру, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів є сума 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок), решту витрат на професійну правничу допомогу, повинен понести позивач.

Керуючись статтями 139, 243, 244, 245, 246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Цивільного кодексу України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 червня 2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 червня 2020 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень сорок копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 22 січня 2021 року.