Справа № 400/4048/20
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 р. № 400/4048/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про:визнання протиправною та скасування вимоги від 14.02.2019 № Ф-11728-17У,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області з вимогою про визнання неправомірною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2018 № Ф-11728-17У.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваної вимоги від відповідача він не отримував, а про її існування дізнався з телефонної розмови з державним виконавцем при спілкуванні з приводу відкритих виконавчих проваджень відносно позивача. Оскаржувану вимогу позивач вважає такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, в зв`язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом. В позовній заяві позивач пояснив, що 11.09.2007 року був зареєстрований як фізична особа0підприємець та перебував на обліку як платник податків в ДПІ в Центральному районі м.Миколаєва. 31.05.2012 року позивач отримав Свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 . З 2014 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Ознайомившись 09.09.2020р. з оскаржуваною вимогою, позивач дізнався,що тау вимогу контролюючий орган направляв на іншу адресу - АДРЕСА_3 . Крім того, в оскаржуваній вимозі не вірно вказано ім`я боржника єдиного внеску - « ОСОБА_1 », проте реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача збігається з реєстраційним номером, вказаним в оскаржуваній вимозі складеної на ім`я « ОСОБА_1 ». Також, позивач зазначив, що в зв`язку з тривалим перебуванням позивача за межами України, підприємницька діяльність ним не здійснювалась, відповідно бухгалтерська документація до податкового органу не подавалась. З цієї ж причини контролюючим органом не проводились перевірки щодо правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності позивача, відповідний Акт перевірки не складався в зв`язку з відсутність підстав для його складання. На думку позивача, складання вимоги на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів не є відповідно до ст.9 Закону № 2464-VI підставою для самостійного нарахування контролюючим органом заборгованості зі сплати єдиного внеску. Позивач наголосив на тому , що вимога ним не отримувалась в зв`язку з виданням її іншій особі, ніж позивач, та направленням її на іншу адресу, ніж місце реєстрації позивача. В той же час, відкрите виконавче провадження № 59642501 з примусового виконання вимоги від 14.02.2019р. № Ф-11728-17У та виконавчі дії, що вчиняються державним виконавцем в межах відкритого виконавчого провадження, здійснюються відносно вказаної особи у вимозі, а не у відношенні позивача.

Ухвалою від 25.09.2020р. суду відкрив провадження у справі та призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання 20.10.2020р.

Ухвалою від 20.10.2020р. суд замінив у справі Головне управління ДФС у Миколаївській області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Миколаївській області (далі - відповідач).

30.10.2020р. від представника Головного управління ДПС у Миколаївській області надано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що позов є необґрунтованим, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до інформаційної бази даних ІС «Податковий блок», ФОП ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Головному управлінні ДПС у Миколаївській області Миколаївське управління, ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва. З 01.04.2012р. по 13.08.2020р. перебував на спрощеній системі оподаткування, в зв`язку з чим йому нараховано за 2014 рік - 5071,80грн., за 2015 рік -5293,88грн., за 2016 рік - 3797,64грн., за 2017 рік - 8448,00грн., за 2018 рік - 9828,72грн., за 2019 рік - 11016,72грн., за І-ІІ квартали 2020 року - 2078,12грн. Станом на 29.10.2020р. сума боргу відповідно до інтегрованої картки платника податків складає 42696,70грн. та є не сплаченою позивачем. Крім того, ФОП ОСОБА_1 за період з 2016 по 2019 роки не подавався звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. В задоволенні позові відповідач просив суд відмовити повністю.

Відповідно до ч. 9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 11.09.2007 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3, номер запису в реєстрі : 2 033046. Місцем проживання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 згіно наданої до справи позивачем копії вказаного вище свідоцтва є: АДРЕСА_3 .

Згідно довідки про взяття на облік платника податків від 10.11.2009р. № Г/14337 позивач перебуває на обліку в Центральному районі м.Миколаєва.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 виданого ДПІ в Центральному районі м.миколаєва 31.05.2012р. ОСОБА_1 є платником єдиного податку з обранням спрощеної системи оподаткування з 01.01.2012р. Вид діяльності: 60.24.1 - діяльність автомобільного вантажного транспорту тоннажем більше 8т. (а.с. 10).

14.02.2019 року Головним управлінням ДФС у Миколаївській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11728-17У (а.с.7).

Судом також встановлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинено 13.08.2020 року. Номер запису: 003046303. Підстава: власне рішення.

Як зазначив позивач в позові, вказану вище вимогу від відповідача він не отримував, а про її існування дізнався з матеріалів виконавчого провадження № 59642501 відкритого головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) Юдіною І.М.

Не погоджуючись із діями Головного управління ДПС України у Миколаївській області з формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 року № Ф-11728-17У, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VІ (далі - Закон).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Виключний перелік платників єдиного внеску встановлений нормами ст. 4 Закону, до яких належать: 1) роботодавці; 2) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; 3) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; 4) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах (з урахуванням змін, внесених Законом України від 03.10.2017 року № 2148-VIII); 5) особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Нормами ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16.01.2003 року передбачено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-IV від 15.05.2003 року державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Частиною 2 статті 3 Господарського кодексу України визначено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

Порядок визначення бази нарахування єдиного внеску регламентується нормами ст. 7 Закону. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників,, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема:

1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;

2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством;

3) допускати посадових осіб органу доходів і зборів до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а до проведення перевірки щодо достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, та для призначення пенсій - посадових осіб органів Пенсійного фонду за наявності направлення та/або наказу про перевірку та посвідчення осіб, надавати їм передбачені законодавством документи та пояснення з питань, що виникають у процесі перевірки;

4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Статтею 16 Податкового кодексу України визначено обов`язки платника податків, зокрема: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів (підпункт 16.1.2); подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів (підпункт 16.1.3); сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункт 16.1.4). У випадку не отримання доходу від підприємницької діяльності, позивач зобов`язаний був нараховувати і сплачувати ЄСВ у сумі не меншій за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464 для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, ЄСВ встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування ЄСВ. У разі якщо база нарахування ЄСВ не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума ЄСВ розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки ЄСВ. Сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464 мінімальний страховий внесок - сума ЄСВ, що визначається розрахункова як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та належить сплаті щомісяця.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464 ЄСВ нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Законом України від 06.12.2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону № 2464, що діють з 01.01.2017 року, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄСВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому звітному місяці звітного року.

З 2017 року у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник, у тому числі який обрав спрощену систему оподаткування, зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 розділу 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469) (далі - Інструкції № 449) платниками ЄСВ є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 4 розділу 3 Інструкції № 449 для платників, зазначених у підпункті 3 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування, ЄСВ встановлюється у розмірі 22 відсотків на суму, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом.

Відповідно до пункту 5 розділу 4 Інструкції № 449 встановлено, що обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними в підпункті 3 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування: зазначена категорія платників самостійно для себе визначає базу для нарахування ЄСВ, яка не може бути меншою за розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, але в розмірі, не більшому за максимальну величину бази нарахування ЄСВ; платники сплачують ЄСВ, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується ЄСВ.

Згідно з пунктом 3 розділу 6 Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум ЄСВ органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати ЄСВ; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати ЄСВ (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Пунктом 4 розділу 6 Інструкції № 449 встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Частиною 1 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею (частина 2 ст. 25 вказаного Закону).

Відповідно до частини 3 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, як встановлено частиною 4 ст. 25 вказаного Закону, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки (абз. 9 ч. 4 ст. 25 вищевказаного Закону).

Згідно із абзацом 10 частини 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у випадках, зазначених в абзаці дев`ятому цієї частини, орган доходів і зборів також має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. При цьому, заходи досудового врегулювання спорів, передбачені законом, не застосовуються.

Вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом (частина 5 ст. 25 вищевказаного Закону).

Згідно пункту 45.1 статті 45 Кодексу № 2755 платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Відповідно до розділу 6 Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

При цьому, суд зауважує, що позивач не наводить в позові заперечень саме щодо суми заборгованості зі сплати єдиного внеску визначеної вимогою від 14.02.2019р.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідачем не проводилась жодна перевірка щоло правильності нарахування та сплати єдиного внеску позивачем за період з 2014 по 2019 роки, не складався жодний Акт перевірки, а позивач не отримував жодного рішення щодо наявності заборгованості по сплаті єдиного внеску.

В свою чергу суд вказує на те, що матеріали справи не містять доказів недостовірності відображення в інформаційній системі органів ДПС первинних показників необхідних для характеристики процесів адміністрування єдиного внеску, у зв`язку з чим, відповідачем правомірно винесено вимогу від 14.02.2019р. на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника.

Щодо помилки допущеної в оскаржуваній вимозі з приводу правильності написання прізвища позивача (в вимозі вказано помилково «ОСОБА_1») , судом до уваги не приймається, оскільки кожна фізична особа-підприємець ідентифікується за її реєстраційним номером облікової картки платника податків. Згідно оскаржуваної вимоги та в порівнянні з свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП виданого ОСОБА_1 (а.с.8), карткою фізичної особи - платника податків (а.с. 12), то єдиним реєстраційним номером облікової картки платника податків ОСОБА_1 є номер НОМЕР_1 , який і вказаний в усіх зазначених вище документах, в тому числі й в оскаржуваній вимозі. Таким чином, технічно допущена помилка в написанні прізвища позивача з боку податкового органу не є підставою для скасування вимоги про сплату боргу.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Дата надсилання (вручення) проставляється на корінці вимоги:

службовою (посадовою) особою юридичної особи, фізичною особою або їх законним чи уповноваженим представником - у разі вручення вимоги під підпис;

працівником структурного підрозділу, до функцій якого належать приймання, реєстрація та обробка вхідної і вихідної кореспонденції,- у разі надсилання рекомендованим листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до корінця вимоги;

інформаційно-телекомунікаційною системою контролюючого органу - у разі надсилання вимоги до електронного кабінету платника (для платників, які пройшли ідентифікацію в електронному кабінеті та обрали спосіб взаємодії з контролюючим органом в електронній формі).

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до ч. 7 розділу 6 Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків затвердженого Hаказом Міністерства фінансів України 30.06.2017 року № 610 (далі - Порядок № 610) податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом третім пункту 6 цього розділу.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Інформація про дату і час надсилання та отримання податкової вимоги через електронний кабінет з ідентифікацією відправника та отримувача зберігається безстроково і може бути отримана через електронний кабінет у вигляді електронного документа, в тому числі у вигляді квитанції у текстовому форматі.

Посилання позивача на те, що відповідачем оскаржувана вимога надсилалась не на адресу за якою зареєстрований позивач ( АДРЕСА_1 ), а за іншою адресою ( АДРЕСА_3 ), тобто позивач такої вимоги не отримував, та про її існування не знав, тому на його думку відповідач не повідомив його про існування такої вимоги в установленому законом порядку.

З цього приводу суд зазначає, якщо платник податку змінює протягом року місце проживання (реєстрації), то таий платник повинен повідомити про зміну своєї податкової адреси територіальний орган ДПС за новим місцем проживання.

Відповідно до пункту 70.7 статті 70 Податкового Кодексу України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну своїх даних, зокрема, у разі зміни місця податкової адреси (прописки). Ці зміни вносяться до облікової картки протягом місяця з дня їх виникнення шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Внесення змін до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків визначено Положенням про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 №822 (далі - Положення).

Відповідно до розділу ІX Положення, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки, протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР особисто або через законного представника чи уповноважену особу до контролюючого органу за місцем постійного проживання, у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання.

Фізичні особи, які тимчасово перебувають за межами населеного пункту постійного проживання, подають Заяву за формою № 5ДР до будь-якого контролюючого органу.

Для заповнення Заяви використовуються дані документа, що посвідчує особу, та інших документів, які підтверджують зміни таких даних. Внесення змін до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державного реєстру) здійснюється протягом трьох робочих днів від дня подання фізичною особою Заяви за формою № 5ДР до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання). У разі звернення до будь-якого контролюючого органу строк внесення змін до Державного реєстру може бути продовжено до п`яти робочих днів. У разі виявлення недостовірних даних або помилок у поданій Заяві за формою № 5ДР фізичній особі може бути відмовлено у внесенні змін та/або видачі документа, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі.

У Заяві за формою № 5ДР в обов`язковому порядку зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків.

В свою чергу позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що ним в 2014 році було повідомлено контролюючий орган про зміну місця реєстрації (проживання).

Отже, таке твердження свого обгрунтування в матеріалах справи не знайшло.

Тому відповідач маючи в базі даних адрес позивача - АДРЕСА_3 , (адрес на момент реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця) направляв вимогу та таку адресу яка містилась в інтегрованій картці платника податків, що відповідно до вимог Податкового кодексу вважається повідомлений належним чином.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 11.09.2007 року (а.с.8).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця лише 13.08.2020. Номер запису: 003046303. Підстава: власне рішення.

Відповідно, борг (недоїмка) нарахований позивачу під час здійснення ним підприємницької діяльності, оскільки така вимога була винесена податковим органом за період 2019 року, оскільки позивач припинив провадження підприємницької діяльності тільки 13.08.2020 року.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Нормами ч. 4 ст. 25 Закону встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно п. 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), в тому числі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

У зв`язку з несплатою позивачем у добровільному порядку єдиного соціального внеску на підставі даних інформаційної системи контролюючим органом самостійно проведено нарахування суми недоїмки у розмірі 29601,86грн. та сформовано податкову вимоги від 14.02.2019 року № Ф-11728-17.

Відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції, після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - в органі доходів і зборів. Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

За вищевикладених положень законодавства, суд вважає, що законодавчими нормами, якими врегульовані спірні правовідносини, передбачено, що належним повідомлення такого платника податку про наявну заборгованість є отримання ним рекомендованого повідомлення, яке має бути, зокрема, вручене особисто платнику податків.

Згідно зі змістом заяв сторін по суті справи, сторонами визнаються фактичні обставини справи, зокрема обставини щодо отримання позивачем податкової вимоги.

З урахуванням наданих сторонами документів, наявних в матеріалах справи, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Також, з аналізу ст. 7 Закону № 2464 вбачається, що базою нарахування єдиного внеску є отримані доходи (кожний отриманий дохід є окремою базою нарахування єдиного внеску). Відносно фізичної особи - підприємця з 01.01.2017 року вказаним Законом внесені в зміни до бази нарахування єдиного внеску та встановлено, що базою нарахування є не тільки дохід фізичної особи - підприємця, а сам факт реєстрації фізичної особи - підприємцем без отримання доходу за певний період. Так, якщо фізична особа - підприємець не отримала дохід у звітному році, то такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим законом (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464).

Позивач зазначаючи в позові про те, що в період з 2015 року по 2019 рік періодично перебував на кордоном, на підтвердження чого надав до позову копії сторінок закордонного паспорту (а.с.13-16), не отримував жодних доходів від підприємницької діяльності, жодних звітів до контролюючого органу не подавав, вважає, що винесена відповідачем вимога суперечить вимогам чинного законодавства.

З цього приводу суд зазначає те, що позивач перебуваючи (можливо працюючи) за кордоном отримував певний дохід (заробітну плату), з якого відповідно зобов`язаний сплатити податок, проте про факт отримання доходів за кордоном позивач в позові не зазначає.

Таким чином, факт перебування позивача за кордоном , при вирішенні справи по суті судом до уваги як підстава для скасування вимоги відповідача, судом до уваги приймається, оскільки в разі отримання позивачем заробітної плати за кордоном як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою - підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Відповідно, суд дійшов висновків, що на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України відповідачем доведені обставини, на яких ґрунтуються його заперечення та доказана правомірність оскаржуваної відмови, надання її відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, відповідно підстав для визнання її протиправною, та відповідно для зобов`язання відповідача вчинити похідні від цієї вимоги певні дії - немає, отже немає підстав для задоволення позову повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, відсутні підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов