Справа № 140/11485/20
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року ЛуцькСправа № 140/11485/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нуйнівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Нуйнівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області (далі відповідач, сільрада) про скасування рішення від 11.02.2020 та зобов`язання прийняти рішення про передачу у власність земельної ділянки площею 0,1570 га, яка знаходиться в урочищі біля Буялихи с.Нуйно Камінь-Каширського району для ведення підсобного господарства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням сільради від 08.10.2007 позивачу надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення підсобного господарства в урочищі Буялихи с.Нуйно площею 0,1570 га. Позивач зазначає, що вказаною ділянкою, яка знаходиться поряд з його житловим будинком, користується протягом 13-ти років, висаджує різні сільськогосподарські культури. В землевпорядній організації було розроблено проект відведення земельної ділянки та узгоджено межі з іншими землекористувачами.

За результатами розгляду заяви про передачу у власність даної земельної ділянки відповідач прийняв рішення від 11.02.2020, яким відмовлено у її задоволенні з тих підстав, що дана земельна ділянка є присадибною ділянкою покійної ОСОБА_2 .

Позивач вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_2 померла на початку 2000 років і близьких родичів у неї не було. Будь-яких правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку в покійної не було, а її будинок на даний час знаходиться в непридатному для проживання стані. Крім того, зазначив, що земельна ділянка для обслуговування даного будинку є в наявності і без ділянки, яку він використовує, а спірним рішенням порушуються його законні права на безоплатну передачу у власність ділянки даного виду призначення.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.26).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та зазначив, що в рішенні сільради від 08.10.2007 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення ОСГ в межах населеного пункту с.Нуйно (урочище біля Буялихи), однак в даному рішенні не зазначено площу земельної ділянки, як на те вказує позивач. Доводи ОСОБА_1 про те, що ним погоджено межі земельної ділянки з іншими землекористувачами, не відповідають дійсності, оскільки з доданого до позовної заяви акту встановлення та узгодження меж землекористувачем зазначено ОСОБА_3 . Спірна земельна ділянка належала покійній ОСОБА_2 і вона є частиною присадибної ділянки, а позивач не є спадкоємцем та не має права власності на належний їй будинок. Крім того, погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання її у власність позивач на розгляд сесії не подав. Твердження позивача про те, що своє право на передачу у власність ділянки такого виду призначення використовує вперше, не відповідає дійсності, оскільки згідно інформації з Державного земельного кадастру позивач є власником земельної ділянки з видом використання для ведення особистого селянського господарства. З наведених підстав відповідач просив в позові відмовити (а.с.31-32).

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що рішенням сільради від 08.10.2007 №21/8 «Про розгляд заяв громадян» надано позивачу ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с.Нуйно (урочище біля Буялихи) (а.с.5).

31.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив передати у приватну власність земельну ділянку площею 0,14 га, яка знаходиться в с.Нуйно, урочищі біля ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.33). У вказаній заяві позивач зазначив, що даною ділянкою користується з 2007 року.

Рішенням сільради від 11.02.2020 №65/12 «Про розгляд заяв громадян» відмовлено ОСОБА_1 у передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,14 га, якою користувалась покійна ОСОБА_2 , по АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, так як дана земельна ділянка є частиною присадибної земельної ділянки, на якій розташований будинок померлої ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не є спадкоємцем на цей будинок. Право власності на даний будинок буде підставою для передачі у власність земельної ділянки (а.с.24).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України).

За правилами пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому, з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2018 у справі №820/4852/17, та враховуються при вирішенні цієї справи.

Як слідує з матеріалів справи, позивач у встановленому законом порядку отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачем було розроблено відповідний проект землеустрою, який отримав погодження у порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, і що даний проект був поданий на розгляд сесії сільради. Також в матеріалах справи відсутня інформація про реєстрацію спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Позивач вказує, що протягом тривалого часу користується земельною ділянкою, на якій розташований будинок померлої ОСОБА_2 , при цьому остання не має спадкоємців та правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.

Однак суд зазначає, що факт користування земельною ділянкою покійної ОСОБА_2 не дає права позивачу на набуття її у власність.

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка є присадибною ділянкою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, відтак перехід права власності на таку земельну ділянку здійснюється в порядку ст.120 ЗК України, яка визначає, зокрема, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Водночас доказів переходу до ОСОБА_1 права власності на житловий будинок покійної ОСОБА_2 матеріали справи не містять, що виключає право позивача на набуття у власність присадибної земельної ділянки останньої.

Більше того, спірна земельна ділянка має інше цільове призначення ніж те, яке зазначено в рішенні сільради від 08.10.2007 №21/8.

При розгляді справи суд не бере до уваги поданий позивачем до позовної заяви акт встановлення та узгодження меж між землекористувачами суміжних земельних ділянок, оскільки в даному акті ОСОБА_1 як землекористувач не зазначений (а.с.22).

Разом з тим суд зауважує, що позивач використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського призначення, про що свідчить інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.35-36), отже підстави для повторного набуття у власність земельної ділянки даного виду призначення у позивача в силу вимог ч.4 ст.116 ЗК України відсутні.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, при його прийнятті діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій