Справа № 160/12561/19
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 січня 2021 року м. Дніпросправа № 160/12561/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу громадянина Палестини ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 р. (суддя Юрков Е.О., повне судове рішення складено 03.08.2020 р.) в справі № 160/12561/19 за позовом громадянина Палестини ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС) про визнання протиправним та скасування наказу від 31.10.2019 р. № 135 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом першої інстанції не надана належна оцінка безпекової ситуації в країні його походження, не звернуто уваги на формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, наявної інформації по країні походження, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що в країні походження існує тривалий збройний конфлікт, ситуація в Палестині стала небезпечною для життя та безпеки. Також судом першої інстанції не враховано, що він має дитину, що народилась в Україні та є громадянкою України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Палестини ОСОБА_1 26.10.2007 року прибув літаком до України з Палестини (м. Газа) через транзит країни Йорданія, де позивач знаходився транзитом протягом приблизно 24 годин. Підставою для виїзду на територію України було запрошення на навчання.

Матеріали справи містять паспорт громадянина Палестини для виїзду за кордон, виданий владою Палестини (Міністром внутрішніх справ або Генеральним директором відділу громадянської реєстрації та видачі паспортів) 09.08.2010 року, м. Рамаллах, ОСОБА_1 , зі строком дії до 08.08.2015 року.

11.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з тих підстав, що в країні попереднього постійного проживання йде війна, існує небезпека для життя через блокаду Сектору Гази.

В рамках процедури розгляду заяви від 11.10.2019 року з позивачем проведено анкетування, за результатом якого позивачем заповнено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11.10.2019 року, складено протокол співбесіди від 21.10.2019 року.

За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято наказ № 135 від 31.10.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Встановивши відсутність підстав у контексті можливого визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд першої інстанції вважав, що позивач є мігрантом у визначенні УВКБ ООН відповідно до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженець», а факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи не надання позивачем достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як-то можливого переслідування в країні походження, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність наказу відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд визнає приведений висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , країною походження якого є Палестина, 11.10.2019 р. звернувся до органів Державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява прийнята до розгляду та позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003236.

21.10.2019 р. з позивачем проведено співбесіду, результати якої зафіксовані в протоколі співбесіди, справа № 2019 DP 0009.

Наказом ГУ ДМС № 135 від 31.10.2019 р. відмовлено в оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, особі без громадянства ОСОБА_1 , країна постійного проживання - ОСОБА_3 .

Повідомленням ГУ ДМС від 31.10.2019 р. № 9-19 позивача проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ ДМС № 135 від 31.10.2019 р.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2019 р. в справі № 201/3441/19 вирішено примусово видворити за межі території України громадянина Палестини ОСОБА_1 ; затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком до 22.09.2019 р., з метою ідентифікації для забезпечення подальшого примусового видворення.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.03.2020 р. в справі № 182/7393/19 визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження ОСОБА_4 , громадянина Палестини, батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частинами першої та другою статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Порядок попереднього розгляду заяв встановлений статтею 8 Закону № 3671-VI, яка передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви (частина перша).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (частина сьома).

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як визначено пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону № 3671-VI, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які можуть бути визнані біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви як такої, що носить характер зловживання.

При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Судом встановлено, що позивач легально прибув до України з країни громадянської належності.

Проте з 2015 року позивач втратив право на законне перебування в Україні та до звернення до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, (жовтень 2019 року), тобто протягом чотирьох років перебував на території України нелегально та до міграційного органу не звертався.

При цьому суд звертає увагу на той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2019 р. в справі № 201/3441/19, яке набрало законної сили, вирішено примусово видворити за межі території України громадянина Палестини ОСОБА_1 ; затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком до 22.09.2019 р., з метою ідентифікації для забезпечення подальшого примусового видворення.

Крім того, судом встановлено, що у позивача відсутні документальні підтвердження того, що він або його близькі родичі підпадають під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні.

За інформацією з інтернет-джерел про країну походження позивача вказано, що кордони Сектору Газа більше не контролюються бойовиками «Хамас». При цьому зазначено, що з наданої інформації підтверджується розвиток туристичної сфери на території регіону постійного попереднього проживання шукача захисту, що в свою чергу свідчить про стабілізацію в країні, належне функціонування життєдіяльності населення. Так, палестинське центральне статистичне бюро (PCBS) та міністерство туризму та стародавніх пам`яток (МОТА), під час спільної доповіді, заявили, що за перше півріччя 2018 року на Західному березі було більше 3,1 мільйонів візитів до туристичних об`єктів (джерело:fattp://english.wafa.ps/page.aspx?id=3Ymhrfal6a3Ymhrf (додаток № 3 рекомендаційної позиції)).

Судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу на відсутність доказів, що позивач або його близькі родичі переслідувалася в Палестині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У протоколі співбесіди позивача з працівниками міграційної служби позивач повідомив, що боїться повертатись до країни свого походження з тих причин, що можливо примусового вербування або вступу до лав організації «Хамас» або інших відповідних збройних угруповань організації «Хамас», оскільки в період з 2005 по 2006 роки він перебував на службі у міністра в м. Газа

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано.

Крім того, дані про наявність фактів переслідування позивача на території Палестини у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження або примусу до вступу до лав збройних угрупувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання стати жертвою переслідувань.

Враховуючи матеріали по країні походження позивача, встановлені обставинами справи та поведінку позивача, суд доходить до висновку про відсутність об`єктивних обставин, які б свідчили, що позивач може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Судом враховується той факт, що позивач протягом чотирьох років перебував на території України без законних на те підстав, до органів ДМС з питання отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звертався.

Виходячи з встановлених обставин справи, звернення позивача 11.10.2019 р. до ГУ ДМС з питання оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з тих підстав, що в країні попереднього постійного проживання йде війна, існує небезпека для життя через блокаду Сектору Гази, обумовлено прийняттям рішення в справі № 201/3441/19 про примусову видворення позивача за межі території України.

Відповідно, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивач є мігрантом у розумінні визначення УВКБ ООН відповідно до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця», а факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в країні своєї громадянської належності. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань відповідачем не встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними, а позивачем в ході розгляду справи таких доказів не надано та не приведено будь-яких фактичних обставин у спростування висновків відповідача.

Таким чином, відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи зазначене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскарженого рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції.

Так, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надана належна оцінка безпекової ситуації в країні його походження, не звернуто уваги на формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, наявної інформації по країні походження, що призвело до неправильного вирішення спору, є цілком не обґрунтованими та спростовані приведеними вище висновками суд.

Також є безпідставними доводи позивача про неврахування судом першої інстанції, що він має дитину, що народилась в Україні та є громадянкою України.

Судом першої інстанції розглянуті такі доводи позивача та зазначено про відсутність доказів таким твердженням.

Тільки до апеляційної скарги позивачем додано копію судового рішення про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження ОСОБА_4 , громадянина Палестини, батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, така обставина як наявність малолітньої дитини не є достатньою підставою у розумінні Закону № 3671-VI для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Палестини ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 р. в справі № 160/12561/19 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 р. в справі № 160/12561/19 за позовом громадянина Палестини ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування наказу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 25.01.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.01.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко