Справа № 300/3255/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/3255/20

25 січня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України про зобов`язання Івано-Франківський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата наук (доктора філософії) у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді з 26 лютого 2020 року та здійснювати її нарахування і виплату у подальшому.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що обіймає посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду відповідно до Указу Президента України від 18 червня 2010 року. У 2015 році був мобілізований до Збройних Сил України відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 і на даний час проходить службу в Збройних Силах України. На підставі рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 26 лютого 2020 року отримав диплом НОМЕР_1 про присвоєння наукового ступеня кандидата юридичних наук. У зв`язку з цією обставиною звернувся до відповідача про встановлення та виплату йому з 26 лютого 2020 року щомісячної доплати за науковий ступінь кандидата наук (доктора філософії) у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді. За результатами розгляду заяви 14 квітня 2020 року отримав відмову з огляду на те, що, несучи військову службу у Збройних Силах України, позивач не здійснює правосуддя, а тому відсутні підстави для встановлення доплати. Таку ж позицію підтримує Державна судова адміністрація України.

Позивач вважає, що діями Івано-Франківського окружного адміністративного суду та Державної судової адміністрації України порушуються його гарантії незалежності суддів у частині належного матеріального забезпечення державою. Посилаючись на положення статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 (далі Закон № 1402) та рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» вказує, що суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною частиною його статусу, яка згідно з частиною другою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна вважати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

ОСОБА_1 вказує, що положення наведеного рішення Конституційного Суду України стосовно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» необхідно застосовувати й до норм Закон № 1402, які визначають складові та розміри суддівської винагороди на даний час. А відтак вважає, що йому неправомірно відмовлено у нарахуванні та виплаті щомісячної доплати за науковий ступінь кандидата наук (доктора філософії) у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику (сторін) за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Копію ухвали від 24 листопада 2020 року про відкриття провадження у справі відповідача отримав 30 листопада 2020 року (а.с.42).

У строк, встановлений судом, 14 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позов електронною поштою, а в подальшому - поштовим зв`язком, у якому відповідач у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю (а.с.44-48, 60-64). Відповідач зазначає, що після закінчення п`ятирічного строку, на який ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду, позивач з 30 червня 2015 року поступив на військову службу в Збройні Сили України внаслідок мобілізації. Указом Президента України від 28 вересня 2017 року позивач призначений на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду. Згідно з рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 25 квітня 2019 року позивач за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів визнаний таким, що відповідає займаній посаді судді. Попри це, в даний час позивач продовжує військову службу в Збройних Силах України за контрактом в управлінні правового забезпечення Генерального штабу, з 27 листопада 2019 року призначений на посаду начальника управління правового забезпечення Генерального штабу-начальника юридичної служби Збройних Сил України.

На адресу суду 12 березня 2020 року надійшла заява позивача про встановлення йому та виплату з 26 лютого 2020 року щомісячної доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук в розмірі 15% посадового окладу судді. Листом від 14 квітня 2020 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд повідомив позивача про умови оплати праці під час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом. Позивач не погодився з обґрунтуваннями щодо відсутності підстав для виплати йому щомісячної доплати до посадового окладу судді за науковий ступінь та подав позов до суду.

Відповідач вважає позов ОСОБА_1 безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В частині десятій статті 13 Закону № 1402 передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. Отже, законодавець чітко визначив два випадки за наявності яких за суддею, який не здійснює правосуддя, зберігаються доплати до посадового окладу. Проходження суддею військової служби в Збройних Силах України за контрактом до таких випадків не віднесено.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, то вказує, що ним визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а не чинну частину десяту статті 135 Закону № 1402. Крім того, звертає особливу увагу на резолютивну частину рішення суду, у якій конкретизовано як застосовуються окремі положення Закону №1402 у зв`язку з цим рішенням Конституційного Суду України та у яких випадках положення цього закону про те, що «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», не застосовуються. Конституційний Суд України не включив військову службу в Збройних Силах України до категорії випадків, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. А також вказав, що питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, у випаду мобілізації законодавчо врегульовані.

Умови і порядок оплати праці судді під час проходження військової служби за мобілізацією регламентовані статтею 119 Кодексу законів про працю України. Розрахунок середнього заробітку мобілізованому працівнику здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Позивач з 30 червня 2015 року перебуває на військовій службі в Збройних Силах України. Для збереження йому середньої заробітної плати, середньомісячну заробітну плату відповідачем обчислено виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи ОСОБА_1 . Науковий ступінь кандидата юридичних наук позивач отримав 26 лютого 2020 року, з врахуванням дати отримання наукового ступеню доплата за нього не могла і не може бути включена для розрахунку середньої заробітної плати. Також відповідач звертає увагу на те, що позивач перебуваючи на військовій службі в Збройних Силах України на умовах, передбачених контрактом, та займаючи посаду начальника управління правового забезпечення Генерального штабу-начальника юридичної служби Збройних Сил України, отримує відповідне грошове забезпечення військовослужбовця відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, відповідно до пункту 4 якого грошове забезпечення військовослужбовців включає, серед іншого, доплату за науковий ступінь та за вчене звання.

Інші заяви по суті справи від сторін, третьої особи не надходили до суду, як і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 призначений Указом Президента України від 18 червня 2010 року №713/2010 «Про призначення суддів» на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду строком на п`ять років (а.с.66). Згідно з наказом голови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року №134-ОС позивач приступив до виконання обов`язків на посаді судді, йому встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису, надбавку за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу з врахуванням доплати за кваліфікаційний клас (а.с.70). Указом Президента України від 28 вересня 2017 року №297/2017 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначений на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду (а.с.67).

30 червня 2015 року ОСОБА_1 був мобілізований до Збройних Сил України відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 і на даний час проходить службу в Збройних Силах України за контрактом в управлінні правового забезпечення Генерального штабу.

На підставі рішення атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 здобув науковий ступінь кандидата юридичних наук, про що отримав диплом НОМЕР_1 та (а.с.9).

12 березня 2020 року до Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача від 10 березня 2020 року про встановлення йому та виплату з 26 лютого 2020 року щомісячної доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук в розмірі 15% посадового окладу судді. Одночасно позивач надав копію диплому (а.с.10).

Листом від 14 квітня 2020 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд повідомив позивача про умови оплати праці під час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом. Зокрема, вказав на положення частини десятої статті 135 Закону № 1402 та послався на лист Державної судової адміністрації України від 09 квітня 2020 року №10-7282/20, яким роз`яснено, що згідно з нормими статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за працівниками, призваними на військову службу зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Розрахунок середнього заробітку мобілізованому працівнику здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Абзацом третім пункту 2 цього Порядку визначено, що в передбачених випадках середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. У разі якщо мобілізований працівник продовжує військову службу за контрактом, то для розрахунку середньої заробітної плати залишається той самий період (а.с.11-12). Фактично відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті доплати а науковий ступінь.

Позивач вважає, що такими діями відповідача порушено його гарантії незалежності суддів у частині належного йому матеріального забезпечення у зв`язку з чим звернувся до суд з цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як визначено частинами першою, другою статті 135 Закону №1402, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною десятою статті 135 Закону №1402 визначено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Конституційний Суд України надавав оцінку положенням частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (далі Закон № 2453) у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (далі Закон № 192), аналізував норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402 з огляду на встановлення різного рівня суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, у тому числі з причин, що не залежали від них особисто, та отримували меншу суддівську винагороду за Законом № 2453 у редакції Закону № 192, ніж ті, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.

Вирішуючи порушені в конституційному поданні питання, Конституційний Суд України вказав, що Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею).

Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

У пункту 3.4 рішення Конституційний Суд України зазначив, що за змістом положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Законом № 2453 у редакції Закону № 192 передбачено низку випадків, коли суддя не здійснює правосуддя. Такими випадками, зокрема, є: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (частина четверта статті 49); відрядження судді для роботи у Вищій раді юстиції, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України (частина четверта статті 54); обов`язкове проходження суддею підготовки у Національній школі суддів України (частина шоста статті 55, стаття 87); застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя (пункт 4 частини першої статті 97); неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про звільнення судді з посади (відставку), переведення чи про його обрання безстроково (статті 76, 82, 112, 113, 114, 118, 120); перебування судді у щорічній оплачуваній чи додатковій оплачуваній відпустці (стаття 134).

Закон № 2453 у редакції Закону № 192 втратив чинність на підставі Закону № 1402 (крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу ХII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402). Проте Закон № 1402 містить положення, які закріплюють аналогічні випадки, коли суддя не здійснює правосуддя (статті 49, 54, 55, 56, 82, 89, 109, 113, 116, 136, 147). Це, зокрема, тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та позбавлення його права на отримання доплат до посадового окладу; відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України; у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами; обов`язкове проходження підготовки у Національній школі суддів України; неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про його звільнення з посади (відставку); нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території. Крім того, суддя може не здійснювати правосуддя і з інших підстав, зокрема у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Випадки, коли суддя не здійснює правосуддя, визначені Законом № 1402, поділяються на дві категорії.

До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.

Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом № 1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Конституційний Суд України зазначив, що питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402 зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

З наведеного слід прийти до висновку, що положення частини десятої статті 135 Закону № 1402 не обмеженні у застосуванні для випадку коли суддя, не здійснює правосуддя у зв`язку з мобілізацією.

Крім того, у спірному випадку проходження позивачем служби у Збройних Силах України на даний час за контрактом залежить від волевиявлення позивача, який укладає нові контракти про проходження громадянами України військової служби на посадах осіб офіцерського склад (продовжує їх), у зв`язку з чим нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді.

При цьому питання оплати праці осіб (у тому числі суддів) під час проходження служби в Збройних Силах України під час мобілізації в особливий період регламентовані чинним законодавством.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

За змістом статті 119 КЗпП України в редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1769-VIII на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу», та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності й у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду, тому він, як військовослужбовець, користується пільгами, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, тобто за ним зберігається середній заробіток.

Згідно з частиною першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №100).

Згідно з підпунктами «ї», «л» пункту 1 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку залучення працівників до виконання військових обов`язків; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду (абзац сьомий пункту 2 Порядку № 100).

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів (абзац восьмий пункту 2 Порядку № 100).

Пунктом 3 Порядку №100 визначено виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати.

При цьому жодна з норм цього Порядку не передбачає перегляд розміру середньої заробітної плати за умов, на які вказує позивача.

За такого правового регулювання порядку обчислення середньої заробітної плати, та враховуючи положення статті 135 Закону №1402, відсутні підстави для перегляду з 26 лютого 2020 року нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної доплати за науковий ступінь кандидата наук (доктора філософії) у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, у позові слід відмовити.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України про зобов`язання Івано-Франківський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата наук (доктора філософії) у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді з 26 лютого 2020 року та здійснювати її нарахування і виплату у подальшому відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Івано-Франківський окружний адміністративний суд (вулиця Незалежності, 46, місто Івано-Франківськ, 76018, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України (вулиця Липська, 18/5, місто Київ, 01601, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 25 січня 2021 року.

Суддя Чепенюк О.В.