Справа № 600/1854/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1854/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Чернівецькій області, що виражається у не скасуванні нарахувань по єдиному внеску фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 за 2019 р. у сумі 11016,72 грн;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Чернівецькій області скасувати нарахування по єдиного внеску фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 за 2019 р. у сумі 11016,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що ним помилково подано річний звіт за 2019 р. про нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Оскільки, він відноситься до категорії осіб звільнених від сплати за себе єдиного внеску, а заяв про добровільну участь у сплаті ЄСВ до контролюючих органів не подавав, відповідачем необґрунтовано не взято до уваги у контексті принципів належного урядування статус пенсіонера та відсутність декларацій, крім помилково наданої.

Позивач зауважував, що за наявної недоїмки відповідач не врахував всіх обставин щодо спірних відносин і не здійснив відповідні коригування, що має вплив на майновий інтерес позивача. Крім того, позивач зазначав, що помилкове подання позивачем річного звіту за 2019 р. не може слугувати підставою для нарахування єдиного соціального внеску, оскільки заяв про добровільну сплату ЄСВ та договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладався, жодних дій щодо коригування відповідачем відомостей з єдиного внеску не вчинялись.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача додаткові докази по справі.

Головне управління ДПС у Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому просило у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, оскільки на підставі самостійно поданого звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску за формою за 2019 р. від 16.01.2020 р. сформовано вимогу № 31252-50 від 14.04.2020 р., відтак нарахування по єдиному висновку є законними.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про державну реєстрація фізичної особи-підприємця, серії В02 № 471186, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована 23.02.2000 р. як фізична особа-підприємець (а.с. 6, 7 - 8).

Згідно Ідентифікаційних даних (дані АІС "Податковий блок) позивач взятий на облік як платник податків 25.09.2000 р. за № 436.

Основним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (а.с. 36).

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 28.10.2015 р., терміном дії довічно, позивачу призначено пенсію по інвалідності 3 група загальне захворювання (а.с. 12).

Наведена обставина також підтверджується витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 13).

Дослідженням наведеного вище витягу встановлено, що позивач має статус отримувача страхової виплати - пенсіонер, а також має статус застрахованої особи - фізична особа-підприємець, самозайнята особа.

16.01.2020 р. позивач подав до відповідача Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 р. за формою № Д-5 та таблицю № 1, в якому визначив до сплати єдиний внесок у розмірі 11016,72 грн. Вказаний звіт зареєстровано за № 1827 від 16.01.2020 р. (а.с. 9, 35).

Дослідженням інтегрованої картки платника (позивача) за період з 31.12.2018 р. по 31.10.2020 р. встановлено, що станом на 31.01.2020 р. у позивача обліковувалась переплата єдиного внеску у розмірі 2114,85 грн. 10.02.2020 р. позивачем самостійно нараховано до сплати єдиний внесок у сумі 11016,72 грн на підставі Звіту від 16.01.2020 р. У зв`язку з наявною переплатою, сума недоїмки станом на 10.02.2020 р. становить 8901,87 грн (а.с. 33-34).

З матеріалів справи видно, що 14.04.2020 р. Головне управління ДПС у Чернівецькій області, у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № Ф - 31252-50 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 29.02.2020 р. заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 8901,87 грн, в т.ч. недоїмка - у сумі 8901,87 грн (а.с. 37).

З метою самостійного виправлення помилково поданого Звіту, 13.05.2020 р. позивач відправив до відповідача Звіт про суми добровільних внесків, передбачених договором про добровільну участь, які підлягають сплаті, та суми доплат за формою № Д-6 та таблицю № 3, в якому зменшила суму зобов`язань за страховими виплатами у 2019 р. у розмірі 11016,72 грн (а.с. 10).

Вказаний звіт направлено на адресу відповідача 13.05.2020 р., що підтверджується квитанцією про прийняття пакету документів від 13.05.2020 р. (а.с. 11).

Доказів врахування поданого позивачем звіту від 13.05.2020 р., відповідач до суду не надав.

27.08.2020 р. позивачем подав до відповідача заяву, в якій просив помилково поданий звіт про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 р., внесений до електронної бази даних податкової звітності 16.01.2020 р. вх. № 1827, вважати не поданим (а.с. 15).

За результатами розгляду заяви, 21.09.2020 р. відповідач направив листа за вих. № 6801/ФОП/24-13-04-10, в якому зазначено, що позивач зареєстрована в органах ДПС 25.09.2000 р. Основний вид діяльності позивача роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Платник перебуває на спрощеній системі оподаткування ІІ групи зі ставкою 12,5 відс. з 01.10.2017 р. по даний час, не є платником єдиного внеску, так як набув статус інваліда з 17.07.2014 р.

Дослідженням листа від 21.09.2020 р. вих. № 6801/ФОП/24-13-04-10 встановлено, що в ньому відповідач посилався на положення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Порядок № 435. Однак, порушене позивачем питання в поданій заяві від 27.08.2020 р. відповідач по суті не прийняв, оскільки досліджуваний лист не містить відомостей про прийняття рішення про задоволення або про відмову у задоволенні заяви позивача.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, 19.10.2020 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на звернення до суду захист передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. "Порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес": - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Згідно ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ), умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регулюються Законом України від 08.07.2010 р. № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Інструкцією, що визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів є Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449 (далі - Інструкція № 499).

Судом встановлено, що позивач зареєстрований 23.02.2000 р. як фізична особа-підприємець та взятий на облік як платник податків 25.09.2000 р. за № 436.

Згідно пенсійного посвідчення серії № НОМЕР_3 , виданого Пенсійним фондом України 28.10.2015 р., терміном дії довічно, позивачу призначено пенсію по інвалідності 3 група загальне захворювання. Вказана обставина не заперечувалася відповідачем.

Крім того, судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування ІІ групи зі ставкою 12,5 відс. з 01.10.2017 р. по час виникнення спірних правовідносин, та не є платником єдиного внеску, так як набув статус інваліда з 17.07.2014 р.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 1 Закону №2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Законом № 2464-VI (стаття 25) передбачено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У випадках, зазначених в абзаці дев`ятому цієї частини, орган доходів і зборів також має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. Вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Згідно поданої самостійної звітності на суму 11016,72 грн, позивачу, з урахуванням наявної переплати, нараховано єдиний соціальний внесок у розмірі 8901,87 грн.

Відповідно до відомостей облікової картки платника ЄСВ, за позивачем обліковується недоїмка зі сплати ЄСВ відповідно до самостійно поданої звітності про суми нарахованого ЄСВ у сумі 8901,87 грн.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону № 2464-VI із страховими коштами, акумульованими на рахунках органів доходів і зборів, здійснюються, зокрема такі операції:1) перерахування на рахунки Пенсійного фонду фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до встановлених законом пропорцій розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; 2) повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум; 3) повернення безпідставно стягнених сум єдиного внеску.

За приписами ст. 26 Закону № 2464-VI суми коштів, безпідставно стягнені територіальними органами доходів і зборів з юридичних і фізичних осіб, належать поверненню з рахунків органами доходів і зборів в триденний строк з дня прийняття рішення територіальним органом доходів і зборів або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що 16.01.2020 р. позивач помилково подано до відповідача звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 р. в сумі 11016,72 грн за формою № Д-5 та таблицю № 1. Вказаний звіт зареєстровано за № 1827 від 16.01.2020 р.

Згідно п. 3 розділу VI Інструкції № 499 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки. Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

За приписами п. 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою самостійного виправлення помилково поданого Звіту, 13.05.2020 р. позивач відправив до відповідача Звіт про суми добровільних внесків, передбачених договором про добровільну участь, які підлягають сплаті, та суми доплат за формою № Д-6 та таблицю № 3, в якому зменшив суму зобов`язань за страховими виплатами у 2019 р. у розмірі 11016,72 грн.

27.08.2020 р. позивачем подав до відповідача заяву, в якій просив помилково поданий звіт про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 р., внесений до електронної бази даних податкової звітності 16.01.2020 р. вх. № 1827, вважати не поданим. В обґрунтування заяви позивач вказував, що є інвалідом 3 групи та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. У заяві позивач також зазначав, що 16.01.2020 р. помилково подано Звіт про суми нарахованого догоду застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (додаток 5, таблиця 2) за 2019 р., оскільки не приймає добровільну участь у загальнообов`язковому державному страхуванні та допустив помилку при здачі річної звітності. Позаяк, самостійне виправлення страхувальником помилок у таблицях 1-4 додатка 5 Звіту Порядком № 435 не передбачено, позивач просив скасувати нарахування єдиного внеску за 2019 р.

Судом встановлено, що 21.09.2020 р. відповідач направив на адресу позивача листа за вих. № 6801/ФОП/24-13-04-10, в якому, за результатами розгляду заяви, порушене позивачем питання по суті не вирішив, оскільки досліджуваний лист не містить відомостей про прийняття рішення про задоволення або про відмову у задоволенні заяви позивача.

У відзиві на позов, відповідач стверджує, що у разі самостійного визначення платником бази нарахування єдиного внеску, сплата єдиного внеску здійснюється на загальних підставах, тому вважати звіт недійсним підстав немає.

З матеріалів справи видно, що 14.04.2020 р. відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 31252-50, якою повідомлено позивача, що станом на 29.02.2020 р. заборгованість становить у сумі 8901,87 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки. Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, що не впроваджують або не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі Рисовський проти України, 29979/04, п.71).

Згідно ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону №2464 фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їхньої добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дана норма кореспондує п. 3 Розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 14.04.2015 р. № 435 (далі - Порядок № 435), згідно якого фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.

Добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платниками єдиного внеску, передбачає собою укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні заява та договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідачем не доведено обставини щодо обов`язку сплати ЄСВ з боку позивача. Помилкова подача позивачем звіту за 2019 р., на думку суду, не свідчить про добровільну участь ОСОБА_1 , у системі страхування.

Відповідно п. 6 Розділу VI Інструкції № 499 вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується чи змінюється судом.

Звернувшись з проханням (заявою) визнати поданий звіт помилковим, позивач очікував відповідного реагування відповідача на внесення змін до облікових записів щодо припинення обов`язку сплати ЄСВ.

Разом з тим, відповідачем не вчинено дій щодо коригування та перевірки відомостей з єдиного внеску, натомість 14.04.2020 р. прийняв вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 31252.

Згідно п. 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадку, передбаченому абз. 2 цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Судом встановлено, що звіт подано позивачем 16.01.2020 р., а вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 31252 сформовано 14.04.2020 р.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Як видно із матеріалів справи, жодної перевірки викладених фактів в заяві позивача від 27.08.2020 р. відповідач не вчиняв, не розглянув заяву по суті, та не прийняття рішення про задоволення або про відмову у задоволенні заяви позивача.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначав, що діючими Законами та Порядком № 435 не передбачено подання уточнюючих та коригуючи звітів, повторне подання звіту за один і той же період після граничного терміну його подання, самостійне виправлення помилок зазначених у звіті. Також зазначено, що Законом не передбачено порядок дій контролюючого органу у випадку звернення особи щодо зняття/здійснення коригування помилково вказаних сум у звітах.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Нормами ч. 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 р. у справі № 805/2195/17 стосовно п. 4 ст. 4 Закону № № 2464-VI зазначено: "аналіз даної норми свідчить про те, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

На переконання суду, позивач належить до категорії осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, оскільки згідно пенсійного посвідчення є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності. Наведена обставина не заперечувалася відповідачем у поданих до суду заявах по суті.

Суд зауважує, що відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2020 р. № Ф - 31252-50 на виконання повноважень, у порядку і у спосіб, передбачений законом.

Проте, варто зазначити, що вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2020 р. № Ф - 31252-50 прийнято нерозсудливо з огляду на помилковість поданого позивачем звіту, без урахування усіх обставин справи у контексті права позивача, як на виправлення помилки так і на добровільну участь у системі загальнообов`язкового страхування з огляду на статус пенсіонера і неплатника єдиного внеску.

Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

У поданій до суду позовній заяві позивач просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виражається у не скасуванні нарахувань по єдиному внеску за 2019 р. у сумі 11016,72 грн; зобов`язати Головне управління ДПС у Чернівецькій області скасувати нарахування по єдиного внеску за 2019 р. у сумі 11016,72 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 245 КАС України наведено перелік рішень, які суд може прийняти у разі задоволення позову.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3-4 ст. 245 КАС України).

Із змісту вказаних норм видно, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Приблизний перелік способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві встановлено ст. 245 КАС України.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи повноваження суду при вирішенні справи, закріплені в ст. 245 КАС України та встановлені по справі обставини, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивач є визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2020 р. № Ф - 31252-50.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки, позов задоволено повністю, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 2102,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 6 та 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З аналізу наведених правових норм, суд приходить до висновку, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 р. у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 р. у справі № 814/698/16 та від 18.10.2018 р. у справі №813/4989/17.

У поданій до суду позовній заяві, представник позивача просив, в т.ч.: стягнути з відповідача на користь позивача витрати понесені на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.

На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано наступні документи: копію Договору про надання правової допомоги № 1/09/20 від 01.09.2020 р.; копію додатку №1 від 01.09.2020 р. до Договору про надання правової допомоги № 1/09/20 від 01.09.2020 р.; копію розрахункової квитанції № 1/09/20 від 01.09.2020 р. на суму 4000,00 грн (а.с. 18-20, 21).

Згідно п. 1.1. Договору про надання правової допомоги № 1/09/20 від 01.09.2020 р. укладеного між позивачем та адвокатом Станкевичем В.В., адвокат зобов`язувався здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги позивачу на умовах і в порядку, що визначені договором, а позивач зобов`язувався оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 4.2. цього договору передбачено, що гонорар складається з суми вартості наданої правової/правничої допомоги, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатках до договору.

Сторони погодили, що позивач сплачує гонорар за надання адвокатом правничої допомоги авансом шляхом 100% передоплати від загальної вартості послуг протягом 3 робочих днів з моменту підписання договору. Гонорар сплачується готівкою або підлягає перерахуванню позивачем на розрахунковий чи картковий рахунок адвоката (п. 4.6, 4.7 договору).

Дослідженням додатку №1 від 01.09.2020 р. до Договору про надання правової допомоги № 1/09/20 від 01.09.2020 р. встановлено, що сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в договорі у розмірі 4000,00 грн.

Позивачем сплачено адвокату кошти у розмірі 4000,00 грн. Наведена обставина підтверджується розрахунковою квитанцією № 1/09/20 від 01.09.2020 р. на суму 4000,00 грн (а.с. 21).

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Згідно ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як видно із матеріалів справи, відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України, дана справа є незначної складності, розглядалася без участі сторін у порядку письмового провадження.

Суд вважає, що у даному випадку витрати на надання правничої допомоги необхідно обраховувати, виходячи із реальної участі представника позивача в підготовці та розгляду даної справи.

У поданому до суду клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, відповідач просив відмовити в задоволенні вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу, оскільки представник позивача не врахував положення ст. ст. 134 та 139 КАС України, а саме: належним чином не підтвердив та не обґрунтував розмір витрат на правову допомогу.

Перевіривши склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входить до предмета доказування у справі, а також докази на їх підтвердження, судом встановлено, що представник позивача не обґрунтував належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами виконані ним роботи (надані послуги), час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також обсяг наданих ним послуг та виконаних робіт позивачу.

Враховуючи незначну складність справи, а також предмет спору, суд приходить до переконання, що представник позивача не довів обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу та його пропорційність відповідно до предмету спору.

Оскільки позивачем не дотримано вимоги ст. ст. 134, 139 КАС України, суд вважає, що наявні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Беручи до уваги предмет спору та категорію (складність) справи, суд стягує на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Відтак, в іншій частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2020 р. № Ф - 31252-50.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) в сумі 2102,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (вулиця Героїв Майдану, 200-А, місто Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький