Справа № 0540/6561/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року справа №0540/6561/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Сельської О.З., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року (повне судове рішення складено 19 жовтня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 0540/6561/18-а (суддя в І інстанції Циганенко А.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Донецької обласної прокуратури, третя особа - прокурор Донецької області Бондаренко Євген Вікторович, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Донецької області (далі - відповідач-1), Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, прокурора Донецької області Бондаренка Є.В., у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Донецької області №552-к від 09 липня 2018 року про звільнення з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області;

- поновити на посаді заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та посаді прокурора;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 липня 2018 року по день ухвалення рішення суду;

- стягнути з відповідача середній заробіток за два дні у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтований тим, що позивача незаконно звільнено з органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), оскільки заяву про звільнення від 19 лютого 2018 року вона написала під тиском, в умовах нестабільного емоційного стану, а пізніше, на особистому прийомі у прокурора області ОСОБА_2 , останній запевнив її, що заява розглядатися не буде. Однак через чотири з половиною місяці після написання заяви, тобто з порушенням двотижневого строку, встановленого статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), відповідач видав наказ про звільнення, хоча її поведінка протягом зазначеного періоду та в момент ознайомлення з наказом про звільнення свідчила про відсутність волевиявлення на припинення трудових правовідносин.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року судові рішення місцевого та апеляційного судів були скасовані повністю і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

09 жовтня 2020 року ухвалою місцевого суду допущено заміну відповідача, Прокуратури Донецької області, її правонаступником, Донецькою обласною прокуратурою.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ прокурора Донецької області №552-к від 09 липня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області.

Поновлено позивачку на посаді заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та посаді прокурора з 09 липня 2018 року.

Стягнуто з відповідача-1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 749414 гривень 32 копійки.

Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 2860 гривень 36 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення про поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивачка та відповідач-1 подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 просила змінити рішення місцевого суду, як в мотивувальній, так і в резолютивній частинах.

На обгрунтування своєї апеляційної скарги стверджувала про необгрунтованість мотивів суду першої інстанції для скасування наказу про звільнення. Зазначила також, що місцевий суд припустився помилки в кількості днів вимушеного прогулу, тому просила стягнути з Донецької обласної прокуратури на свою користь середній заробіток за період з 10.07.2020 по 09.10.2020 у сумі 809 481 грн. 88 коп.

Донецька обласна прокуратура в своїй скарзі просила скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-1 зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру», прокурор не може бути звільнений з посади прокурора у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням до завершення дисциплінарного провадження. Оскільки позивач не надав заяву про відкликання заяви про звільнення, наказом прокурора Донецької області №552-к від 09 липня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора. Закон не пов`язує можливість звільнення зі строком, коли про це дізнався керівник, уповноважений на звільнення. Цей строк розпочався 19.02.2018 з моменту подачі ОСОБА_1 заяви про звільнення, а не з 23.02.2018, як зазначив місцевий суд. 28.02.2018 розпочалось дисциплінарне провадження щодо позивачки, яке завершилось 04.07.2018, та в цей період вона не могла бути звільнена за власним бажанням. З 19.02.2018 по 27.02.2018 минуло 9 днів, а з 05.07.2018 по 09.07.2018 минуло 5 днів, отже, двотижневий строк для розгляду заяви про звільнення прокуратурою було дотримано.

Також, судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги про стягненння середнього заробітку за два дні у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Крім того, в обох скаргах міститься обгрунтування помилковості поновлення ОСОБА_1 на посаді з 09.07.2020, оскільки цей день (день звільнення) є останнім робочим днем. Відтак, поновлення на посаді можливо з 10.07.2020.

В судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, заперечуючи проти задоволення скарги Відповідача-1. В свою чергу, представником останного підтримано доводи своєї апеляційної скарги та висловлено заперечення проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України (паспорт серії НОМЕР_2 ) (том 1, а.с. 52-54).

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_3 у грудні 2015 року була призначена заступником керівника Красноармійської місцевої прокуратури (том 1, а.с. 55-57).

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала рапорт на ім`я прокурора Донецької області ОСОБА_2 про звільнення із займаної посади та органів прокуратури області за власним бажанням (том 1, а.с. 84).

21 лютого 2018 року виконуючим обов`язки прокурора Донецької області ОСОБА_3 подано дисциплінарну скаргу про вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, за якою рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 28 лютого 2018 року № 331-дс відкрито дисциплінарне провадження (том 1, а.с. 85-87).

28 лютого 20218 року рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів №331дс-18 відкрито дисциплінарне провадження стосовно заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1 (том 1, а.с. 88-89).

04 липня 2018 року рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів №298дп-18 заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності з накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді заборони строком на один рік на переведення до органу прокуратури вищого рівня та на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (том 1, а.с. 90-106).

Згідно з довідкою в.о. начальника відділу документального забезпечення прокуратури області за даними системи електронного документообігу ЄССА у період з 19 лютого 2018 року по 09 липня 2018 року заяв і повідомлень від ОСОБА_1 щодо відкликання рапорту про звільнення не надходило (том 1, а.с. 107).

09 липня 2018 року наказом прокурора Донецької області №522-к радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів Прокуратури Донецької області у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру») (том 1, а.с. 108).

З наказом про звільнення позивач ознайомлена 09 липня 2018 року.

10 липня 2018 року Прокуратура Донецької області оформлено платіжне дорученням №1910 про перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 сум, що належать їй при звільненні. Згідно з відміткою органу казначейства переведення коштів відбулося 11 липня 2018 року (том 1, а.с. 117).

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 4 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Порядок звільнення прокурора з цієї підстави визначений у статті 58 Закону №1697-VII та передбачає, що прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді. Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

В абзаці 1 пункту 9 розділу V «Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури», затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18 грудня 2017 року №351 (далі - Положення), закріплено правило про те, що в разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим Законом керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

При цьому відповідно до частини 9 статті 46 Закону №1697-VII і абзацу 3 пункту 9 розділу V Положення до завершення дисциплінарного провадження прокурор не може бути звільнений з посади прокурора у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням.

Отже, спеціальним законодавством, яке визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, не регламентовано, в який строк проводиться звільнення прокурора згідно з пунктом 7 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII в разі, якщо у поданій ним заяві про звільнення не вказано бажаної дати звільнення.

Водночас статтею 38 КЗпП України, яка регулює порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки спірні правовідносини щодо порядку звільнення прокурора з посади за власним бажанням не повністю врегульовані спеціальним законодавством, то є підставі для застосування норм трудового законодавства при вирішенні цього спору.

Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина 4 статті 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Таким чином, з урахуванням встановлених законодавством про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Водночас прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку.

Колегія суддів погоджує висновок місцевого суду, який прийняв до уваги доводи відповідача, що ОСОБА_1 не довела існування примусу щодо написання заяви про звільнення.

Судом першої інстанції також обгрунтовано підкреслено, що прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою не лише у випадку, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву, а також і у випадку, коли він не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку. У зв`язку з цим одного факту не подання ОСОБА_1 заяви про відкликання своєї заяви до часу видання наказу про звільнення, прийнятого після завершення дисциплінарного провадження відносно неї, не достатньо для висновку про законність звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що заява (рапорт) ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням була передана свідком ОСОБА_4 прокурору Донецької області Бондаренку Є. (уповноважений на звільнення Законом №1697-VII керівник прокуратури) тільки 23 лютого 2018 року.

Отже, двотижневий строк попередження слід обраховувати з 23 лютого 2018 року, - дати, з якої уповноважений на звільнення Законом №1697-VII керівник прокуратури дізнався про бажання позивача бути звільненим за власним бажанням.

Дисциплінарне провадження стосовно ОСОБА_1 було розпочато 28 лютого 2018 року і завершено 04 липня 2018 року.

Отже, на дату звільнення позивача (09 липня 2018 року) не сплинув двотижневий строк попередження:

період з 23 по 28 лютого 2018 року 5 днів;

період з 04 по 09 липня 2018 року 5 днів.

ОСОБА_1 продовжувала виконувати службові обов`язки включно до 09 липня 2018 року та не наполягала на звільненні після закінчення дисциплінарного провадження, а двотижневий строк попередження про звільнення ще не сплинув.

Встановлені судом обставини мають першочергове значення для вирішення питання щодо наявності у позивача бажання на звільнення з посади як визначальної умови для звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, та свідчать про неправомірність звільнення ОСОБА_1 за оскаржуваним наказом від 09 липня 2018 року на підставі рапорту від 19 лютого 2018 року.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу прокурора Донецької області №552-к від 09 липня 2018 року про звільнення з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області, та поновлення на посаді заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та посаді прокурора з 10 липня 2018 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі позивачка зауважувала на тому, що відповідно до статті 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня.

Таким чином, якщо працівник, наприклад, подав заяву про звільнення в середу, то попереджувальний термін закінчиться в середу через два тижні. Якщо закінчення терміну припадає на неробочий, вихідний, чи святковий день, днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Враховуючи викладене, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, ні Законом України «Про прокуратуру», ні Кодексом законів про працю України або будь-якими підзаконним актами не передбачено, що строк попередження про звільнення може перераховуватись з тижнів у календарні дні, підлягає додаванню, підсумовуванню, зупиненню, перериванню, відновленню тощо.

Колегія суддів погоджується з такими доводами позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач продовжувала виконувати службові обов`язки та не вимагала розірвання трудових відносин після закінчення дисциплінарного провадження 04 липня 2018 року та до свого звільнення, яке мало місце 09 липня 2018 року.

З урахуванням наведених вище мотивів апеляційний суд висновується на тому, що станом на 04 липня 2018 року (як і на день видання наказу про звільнення - 09 липня 2018 року) двотижений строк попередження про звільнення (який, як правильно встановив місцевий суд, слід обчислювати з 23 лютого 2018 року) сплив 12 березня 2018 року, з урахуванням того, що 9, 10 та 11 березня 2018 року не були робочими днями. На це звернув увагу Верховний Суд в цій справі при направленні її на новий розгляд - п. 31 Постанови).

Отже, звільнення позивачки 09 липня 2018 року за спливом двотижневого строку попередження про звільнення, з огляду на те, що ОСОБА_1 з 12 березня 2018 року до моменту звільнення продовжувала працювати и не вимагала розірвання трудових відносин, є неправомірним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача-1, який стверджував про необхідність обчислення двотижневого строку попередження про звільнення не з 23 лютого 2018 року, як зазначив місцевий суд, а з дати написання ОСОБА_1 своєї заяви 19 лютого 2018 року та, як наслідок, дотримання 14-денного строку, не заслуговують на увагу. Відтак, апеляційна скарга Донецької обласної прокуратури в цій частині задоволенню не підлягає.

В той же час, доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині визнаються апеляційним судом обгрунтованими, тому в цій частині вона підлягає задоволенню, а судове рішення в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині щодо підстав визнання незаконним та скасування наказу прокурора Донецької області №552-к від 09.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області.

Крім того, день звільнення (09 липня 2018 року) є останнім робочим днем, оплата за який була здійснення відповідачем-1 платіжним дорученням №1910 від 10.07.2018.

Отже, слушними є доводи обох апеляційних скарг про те, що місцевим судом допущено помилку в даті, з якої ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді в органах прокуратури: не з 09 липня 2018 року, як зазначив суд першої інстанції, а з 10 липня 2018 року. Зазначена помилка підлягає виправленню апеляційним судом шляхом зміни резолютивної частини оскаржуваного рішення, а апеляційні скарги в цій частині, відповідно, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 липня 2018 року, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Прокуратури Донецької області від 21 серпня 2020 року №18-85-971 середньоденний заробіток позивача становить 1430,18 грн. (том 2, а.с. 191).

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача-1, Донецької обласної прокуратури, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто, починаючи з 10 липня 2018 року.

Позовна заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини позивача, а тому слід прийняти рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції кількість робочих днів у період вимушеного прогулу починаючи з 10 липня 2018 року і по день ухвалення рішення - 09 жовтня 2020 року встановлена у кількості 524 днів.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що при здійсненні підрахунку кількості днів вимушеного прогулу судом допущено помилку.

Апеляційним судом здійснено перевірку кількості робочих днів за період вимушеного прогулу й встановлено обгрунтованість вимог позивачки.

Так, тривалість вимушеного прогулу з урахуванням п`ятиденного робочого тижня у 2018 році склала: липень (з 10.07.2018 по 31.07.2018) - 16 днів, серпень - 22 дні, вересень - 20 днів, жовтень - 22 дні, листопад - 22 дні, грудень - 20 днів. Всього у 2018 році - 122 робочих дні.

Тривалість вимушеного прогулу за 2019 рік склала: січень - 21 день, лютий - 20 днів, березень - 20 днів, квітень - 20 днів, травень - 22 дні, червень - 18 днів, липень - 23 дні, серпень - 21 день, вересень - 21 день, жовтень - 22 дні, листопад - 21 день, грудень - 21 день. Всього у 2019 році - 250 робочих днів.

Тривалість вимушеного прогулу за 2020 рік складає: січень - 21 день, лютий - 20 днів, березень - 21 день, квітень - 21 день, травень - 19 днів, червень - 20 днів, липень - 23 дні, серпень - 20 днів, вересень - 22 дні, жовтень (по 09.10.2020 включно) - 7 днів. Всього у 2020 році (станом на 09.10.2020) - 194 робочих дні.

Таким чином, за період з 10.07.2018 по 09.10.2020 (включно) тривалість вимушеного прогулу становить 566 робочих днів, у зв`язку з чим сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з Відповідача, становить 809 481 грн. 88 коп. (566 днів * 1430 грн. 18 коп.).

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню, а судове рішення зміні стосовно суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який слід стягнути з Донецької обласної прокуратури.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за два дні у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За приписами статті 30 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Судом встановлено, що позивач звільнений з органів прокуратури 09 липня 2018 року, а розрахункові зараховані на картковий рахунок позивача тільки 11 липня 2018 року (том 1, а.с. 117).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 09 липня 2018 року по 11 липня 2018 року складає 2860,36 грн. (1430,18 грн. х 2 робочі дня = 2860,36 грн.).

З такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду, з наступних підстав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду в цій справі на користь позивачки було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2018 по 10.04.2020.

Тобто, на користь позивачки вже стягнуто середній заробіток за період з 10.07.2018 по 09.10.2020, а подвійне стягнення середнього заробітку буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16 та постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення в цій частині допустив порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Відповідача-1 підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню в цій частині.

У задоволенні позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області суд першої інстанції відмовив у зв`язку з їх необґрунтованістю, а апеляційні скарги не містять незгоди із судовим рішенням в цій частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення місцевого суду частковому скасуванню та зміні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивач звільнена від сплати судового збору, а судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Донецької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 0540/6561/18-а змінити в мотивувальній частині, а також змінити в резолютивній частині та частково скасувати наступним чином:

- в абзаці третьому резолютивної частини слова і цифри «з 09 липня 2018 року» замінити словами і цифрами «з 10 липня 2018 року»;

- в абзаці четвертому резолютивної частини слова і цифри «в сумі 749414 (сімсот сорок дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 32 копійки» замінити словами і цифрами «в сумі 809 481 (вісімсот дев`ять тисяч чотириста вісімдесят однієї) гривні 88 копійок»;

- абзац п`ятий резолютивної частини виключити.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 0540/6561/18-а залишити без змін.

Повне судове рішення 26 січня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук