Справа № 420/2000/20
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2000/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Цховребової М.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачу у виплаті пенсії за період з 01.03.2018 по 31.07.2018 в сумі 45567,63 грн., яке оформлене листом від 31.10.2019 року № 2662/Ч-11;

- зобов`язати відповідача виплатити пенсію за період з 01.03.2018 по 31.07.2018 в сумі 45567,63 грн. позивачу.

Ухвалою суду від 1 червня 2020 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі змістом адміністративного позову, позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, з таких підстав:

- позивач є внутрішньо переміщеною особою та була вимушена покинути м. Донецьк, у зв`язку з проведенням там антитерористичної операції та переїхати до м. Одеса, де й проживає до цього часу. Після переїзду до м. Одеса позивач стала на облік, як внутрішньо переміщена особа, а також звернулась з відповідною заявою до територіального управління Пенсійного фонду України в Одеській області та почала отримувати пенсію за місцем фактичного проживання;

- за весь час перебування в м. Одеса позивач виїжджала до м. Алчевськ провідати своє майно та родичів. У серпні 2018 р. позивач отримала пенсію у розмірі 1782,83 грн. за серпень місяць. Пенсію за період з 01.03.2016 р. по 31.07.2018 р. з незрозумілих причин позивач так і не отримала. Позивач неодноразово в усній формі зверталась до Малиновського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Одеській області з проханням виплатити заборгованість або надати пояснення невиплати такої заборгованості. Позивачу в усній формі відповідали, що заборгованість виникла у зв`язку із тим, що вона їздила на непідконтрольну територію і перебувала там більше 60 днів, і заборгованість буде виплачена лише після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Жодних відповідей у письмовій формі позивач не отримала. Позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою виплатити вищезазначену заборгованість по пенсії. На цю заяву позивач отримала відповідь від ГУ ПФУ в Одеській області від 31.10.2019 № 2662/Ч-11, відповідно до якої борг по пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018 р. в сумі 45567,63 грн. буде проведена за окремим порядком після його затвердження КМУ. Також у своїй відповіді управління посилається на постанову КМУ № 637 від 05.11.2014 р. і зазначає, що суми пенсійних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органах, які здійснюють виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку. Зазначеним листом позивачу фактично відмовлено у виплаті заборгованості;

- з наданих відповідачем відповідей не зазначено жодних з вищезазначених правових підстав для припинення виплати позивачу пенсії та не вбачається передбачених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення виплати пенсії, а тому посилання відповідача на Порядок № 637, як на підставу для припинення виплати пенсії, є необґрунтованим та безпідставним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі № 428/6579/17.

Згідно з відзивом на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав:

- в матеріалах пенсійної справи наявна копія довідки від 14.05.2018 № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Заявою від 18.05.2018 позивач звернулась до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, правонаступником якого є Головне управління, про запит пенсійної справи з м. Краматорська Донецької області. Макет паперової пенсійної справи Головним управлінням отримано 08.06.2018 (вх. № 4175/38), згідно атестату від 01.06.2018 № 868845 пенсія у розмірі 1437,14 грн. виплачена позивачу по 29.02.2016. Пенсійна справа взята на облік з 01.03.2016 та в серпні 2018 року позивач отримала місячний розмір пенсії у сумі 1782,83 грн. Борг з 01.03.2016 по 31.07.2018 складає 45567,63 грн.;

- Головним управлінням листом від 31.10.2019 № 2662/30-11 на звернення від 17.10.2019 за вх. № 2662/4-11 була надана відповідь стосовно пенсійного забезпечення позивача. Позовна вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління про відмову у виплаті пенсії за період з 01.03.2018 по 31.07.2018 (з помилкою представника позивачки) в сумі 45567 грн. 63 коп. є безпідставною та необґрунтованою, оскільки цей лист-відповідь на звернення не є актом індивідуальної дії у розумінні, визначеному п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України. Лист-відповідь на звернення громадян має інформаційний характер та не несе для позивачки жодних правових наслідків;

- у позовній заяві позивач просить суд зобов`язати Головне управління виплатити пенсію за період з 01.03.2018 по 31.07.2018 в сумі 45567 грн. 63 коп. Зазначені позовні вимоги виходять за межі встановленого законодавством строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів. Оскільки позивач дізнався про припинення виплати пенсії 29.02.2016 (місяць, наступний за місяцем, в якому припинилась виплата пенсії), саме з цієї дати має бути обчислений строк для звернення до адміністративного суду. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 лютого 2018 року у справі № 346/3696/17 пенсія являється щомісячним періодичним платежем, тому позивач мав знати про факт отримання чи неотримання своєї пенсії за віком у періоди, коли така пенсія підлягала йому для нарахування, виплати та її розмір. Позивачем було порушено строк звернення до адміністративного суду, відповідач вважає, що позовні вимоги що виходять за шестимісячний строк підлягають залишенню без розгляду;

- вимоги позивача щодо негайного виконання рішення щодо виплати недоотриманої пенсії за минулий час у межах стягнення за один місяць відповідно до ст. 371 КАС України відповідач вважає такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 були внесені зміни щодо порядку виплати заборгованості по соціальним виплатам в разі їх поновлення за рішенням комісії. Отже, органи, що здійснюють соціальні виплати на підставі рішення комісії призначають або поновлюють таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Оскільки станом на теперішній не затверджено окремого порядку здійснення виплат за минулий період, виплата заборгованості буде проведена після затвердження окремого порядку. Оскільки до затвердження окремого порядку фінансування на виплату пенсій за минулий час не здійснюється, в Управління відсутня можливість виконати зазначені;

- невиплачена сума пенсії за минулий період не належить до періодичних платежів, а отже норми ст. 371 КАС України не можуть бути застосовані в даному випадку. Отже, враховуючи наведене, відсутні законні підстави для негайного виконання рішення щодо виплати недоотриманої пенсії за минулий час у межах стягнення за один місяць.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані сторонами справи, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 07.07.2012 року, позивач є пенсіонером, вид пенсії: за віком. (а.с.16)

Згідно з Довідкою від 14 травня 2018 року № , ОСОБА_1 взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 (а.с.17)

17 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою, вхід. № 2662/Ч-11 (а.с.88), в якій просив нарахувати та виплатити йому заборгованість по пенсії за період з березня 2016 р. по квітень 2018 р. включно, виплатити нараховану заборгованість за період з травня 2018 р. та надати розрахунок вищезазначеної заборгованості.

В даній заяві також зазначено, зокрема:

- позивач являється внутрішньо переміщеною особою, пенсіонером. З 2018 р. постійно проживає у м. Одеса. В травні - липні 2018 р. позивач не отримав свою пенсію. Також він не отримав пенсію за період з березня 2016 р. по квітень 2018 р. включно. Після неодноразових усних звернень позивачу надано відповідь, що відповідно до постанови 365 КМУ невиплачені пенсії обліковуються на особливому рахунку та виплачуються після прийняття якоїсь постанови КМУ. Натомість з такої відповіді позивачу не зрозуміло коли він отримає свою не виплачену пенсію.

Листом від 31.10.2019 року № 2662/Ч-11 (а.с.18) на звернення позивача щодо пенсійного забезпечення відповідач повідомив позивача, зокрема, що:

- за інформацією Малиновського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області електронна пенсійна справа згідно заяви позивача від 18.05.2018 надійшла з управління Пенсійного фонду України в м. Краматорськ Донецької області у липні 2018 року. Згідно атестату виплатою пенсії позивач забезпечений по 29.02.2016;

- пенсійна справа взята на облік з 01.03.2016 та у серпні 2018 позивач отримав місячний розмір пенсії у сумі 1782,83 грн.;

- стосовно виплати боргу за минулий період з 01.03.2016 по 31.07.2018 повідомлено;

- згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2018 № 788) суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України;

- передбачений вказаною нормою окремий порядок на сьогодні не визначено;

- розрахунок заборгованості за період з березня 2016 року по липень 2018 року включно надіслано Малиновським відділом обслуговування громадян листом від 30.10.2019 № 778/02-14 на адресу зазначену у зверненні.

Відповідно до змісту Довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії від 4 листопада 2019 року (а.с.19-20), виданої позивачу Малиновським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за період: березень 2016 року - липень 2018 року, зокрема, разом:

- розмір пенсії призначений - 45567,63 грн.

- розмір пенсії нарахований (включаючи індексацію) - 45567,63 грн.

- розмір пенсії фактично виплаченої - 0,00 грн.

- різниця - 45567,63 грн.

Не погоджуючись фактично з не виплатою відповідачем суми заборгованості пенсії, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, та на виконання ухвали суду відповідачем суду надано копію пенсійної справи позивача. (а.с.61-108)

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): законами України: «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII), Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 5 листопада 2014 року № 637 (далі - Постанова № 637).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII, зокрема, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з п. 1 Постанови № 637, зокрема, суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з аналізу вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та на підставі встановлених судом обставин, а саме.

Згідно зі змістом заяв сторін по суті справи, сторонами визнаються фактичні обставини справи, зокрема, щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості пенсійних виплат за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року в сумі 45567,63 грн.

З урахуванням наданих сторонами документів, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Відповідно, спірність позицій стосується порядку виплати відповідачем заборгованості пенсійних виплат позивачу.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою, вхід. № 2662/Ч-11, в якій просив нарахувати та виплатити йому заборгованість по пенсії за період з березня 2016 р. по квітень 2018 р. включно, виплатити нараховану заборгованість за період з травня 2018 р. та надати розрахунок вищезазначеної заборгованості.

Листом від 31.10.2019 року № 2662/Ч-11 на звернення позивача щодо пенсійного забезпечення відповідач повідомив позивача, зокрема, що:

- за інформацією Малиновського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області електронна пенсійна справа згідно заяви позивача від 18.05.2018 надійшла з управління Пенсійного фонду України в м. Краматорськ Донецької області у липні 2018 року. Згідно атестату виплатою пенсії позивач забезпечений по 29.02.2016;

- пенсійна справа взята на облік з 01.03.2016 та у серпні 2018 позивач отримав місячний розмір пенсії у сумі 1782,83 грн.;

- стосовно виплати боргу за минулий період з 01.03.2016 по 31.07.2018 повідомлено;

- згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2018 № 788) суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України;

- передбачений вказаною нормою окремий порядок на сьогодні не визначено;

- розрахунок заборгованості за період з березня 2016 року по липень 2018 року включно надіслано Малиновським відділом обслуговування громадян листом від 30.10.2019 № 778/02-14 на адресу зазначену у зверненні.

З наведеного вбачається, що правовою підставою для невиплати позивачу наявної заборгованості відповідачем зазначено: пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2018 № 788), в якому зазначено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Проте, відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період, не може бути визнана обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.

Право позивача на отримання пенсії за минулий період чітко закріплено у ст. 46 Закону № 1058-IV, якою встановлено, що частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нормативно-правовим актом, яким визначено механізм виплати пенсій є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Крім того, вищенаведений нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України - Постанова № 637 відноситься до категорії підзаконних, та не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, тому у даному випадку пріоритетному застосуванню підлягають норми Закону № 1058-IV.

Посилання відповідача на те, що пенсія позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить ст. 46 Закону № 1058-IV та свідчить про застосування до позивача, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час згідно діючого законодавства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Крім того, з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п. 71).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. The United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями та п. 67 рішення у справі «Котій проти України» (Заява № 28718/09) від 5 березня 2015).

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача, як на обґрунтування заперечень проти позовних вимог, на те, що: відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 лютого 2018 року у справі № 346/3696/17 пенсія являється щомісячним періодичним платежем, тому позивач мав знати про факт отримання чи неотримання своєї пенсії за віком у періоди коли така пенсія підлягала йому для нарахування, виплати та її розмір; позивачем було порушено строк звернення до адміністративного суду, та відповідач вважає, що позовні вимоги що виходять за шестимісячний строк підлягають залишенню без розгляду, - з таких підстав.

Дійсно, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Проте, в Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду, протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в пергу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом.

Крім того, як наведено судом вище, відповідно до ст. 46 Закону № 1058-IV, зокрема, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Виходячи з встановлених судом обставин справи та здійснених судом висновків щодо спірних правовідносин, посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з заявленими у цій справі позовними вимогами, в межах заперечень проти позову, - є необґрунтованим, недоведеним та безпідставним.

Окреме клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з наведених підстав, в порядку, встановленому положеннями КАС України, від відповідача до суду не надійшло.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17 та від 19 березня 2019 року у справі № 806/1952/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 676/1557/16-ц тощо.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

Щодо решти доводів сторін слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:

- правова позиція відповідача зі спірних питань - є помилковою, такою що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує позивача у законодавчо встановленому праві, покладаючи на нього надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності його вини;

- дії щодо відмови позивачу, яка викладена у листі від 31.10.2019 року № 2662/Ч-11, у виплаті заборгованості з нарахованої суми пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року у загальній сумі 45567,63 грн. вчинені відповідачем: не на підставі чинного законодавства України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії, тому вони є протиправними, відповідно

- при цьому, з урахуванням встановлених судом обставин щодо: фактичної відмови позивачу у виплаті заборгованості з нарахованої суми пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року у загальній сумі 45567,63 грн., яка викладена у листі від 31.10.2019 року № 2662/Ч-11, який не є індивідуальним актом - актом (рішенням) суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, тобто, відповідачем в даному випадку вчинено певні дії, які визнано судом протиправними (а не прийнято рішення, як помилково вважає позивач); періоду формування заборгованості з нарахованої суми пенсії тощо, згідно з положеннями ч. 2 ст. 9, ч. 5 ст. 242, ч. 3 ст. 291 КАС України, заявлені позовні вимоги позивача, в тому числі похідна вимога позивача зобов`язального характеру, підлягають задоволенню у спосіб, з урахуванням встановлених судом обставин щодо фактичного вчинення відповідачем певних дій, які визнано судом протиправними.

Отже, фактично, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю в інший, ніж заявлено позивачем спосіб.

В прохальній частині позовної заяви позивач просить допустити негайне виконання рішення щодо виплати недоотриманої пенсії за минулий час у межах стягнення пенсії за один місяць відповідно до ст. 371 КАС країни.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи та на підставі наведеного, суд вважає, що рішення суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць виконується негайно.

Висновки суду з наведеного питання узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у рішенні від 3 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Позивачем до позовної заяви додано квитанцію про сплату № 0.0..1 від 19.05.2020 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову в сумі 840,80 грн. (а.с.44)

Виходячи з висновків суду, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю в інший, ніж заявлено позивачем спосіб, стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

В прохальній частині позову позивач також просить встановити судовий контроль за виконання рішення суду в двомісячний термін з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З наведеної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, є правом, а не обов`язком суду.

Тобто, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Проте, позивачем не наведено доводів та не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження необхідності саме в даному випадку для зобов`язання відповідача, як суб`єкта владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18).

Згідно з п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України (в редакції, чинній до 17.07.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, процесуальні строки щодо розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 року № 731-ІХ, який набрав чинності 17.07.2020 року, зокрема, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» до 28 лютого 2021 р. на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262, 291, 295, 371, 382, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107; ідентифікаційний код юридичної особи: 20987385) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 , яка викладена у листі від 31.10.2019 року № 2662/Ч-11, у виплаті заборгованості з нарахованої суми пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року у загальній сумі 45567,63 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої суми пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року у загальній сумі 45567,63 грн.

Рішення суду в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць виконується негайно.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

У встановленні судового контролю за виконанням судового рішення - відмовити.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова

.