Справа № 640/25139/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року м. Київ № 640/25139/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області (надалі - відповідач), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області () № 245 від 08 вересня 2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області () поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне місце проживання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень протиправного рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, який на законних підставах проживав на території України. Зокрема, позивач зазначає, що 15 квітня 2010 року останньому був виданий дозвіл на імміграцію в Україну, а пізніше - посвідка на постійне проживання № НОМЕР_2 . Протягом усього часу проживання в Україні позивач неухильно додержувався Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягав на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави, та не притягувався до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Позивач звертає увагу, що 08 вересня 2020 року усі дозвільні документи позивача були скасовані органом міграційної служби. А саме, було прийнято 2 рішення :

- рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 245 від 08 вересня 2020 року;

- рішення про скасування посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 3637/245-1.

Підставою рішення міграційним органом вказано порушення позивачем пункту 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», тобто на думку міграційного органу позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

При цьому, позивач зауважує, що у вказаних рішеннях не вказано, що саме порушив позивач, які його діяння спричинили порушення законодавства та якими нормами це передбачено. На переконання позивача, у вказаних вище рішеннях не вказано жодних конкретних обставин, що є підставою їх прийняття, а міститься лише посилання на загальну норму без жодних обґрунтувань протиправності дій та пояснень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти аргументів викладених позивачем в позовній заяві, представником відповідача було подано відзив, в якому останній зазначає, що 02 липня 2020 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України вн. № 8.1/1995-20, яким було надіслано для розгляду та прийняття відповідного рішення подання приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Міністерства юстиції України Шаркова О.О. від 25 червня 2020 року № 288 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивачу, 21 квітня 1974 р.н.

Представник міграційного органу зазначає, що вказаною вище перевіркою, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було встановлено, що 04 лютого 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61163397, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно боржника та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 07 лютого 2020 року вказана постанова вручена позивачу особисто. Станом на 25 червня 2020 року позивач не подав декларацію про доходи та майно боржника, чим умисно ухиляється від виконання виконавчого листа № 757/57863/19-ц виданого 27 січня 2020 року Печерським районним судом міста Києва. Також, одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем 04 лютого 2020 року винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди № 61163397 у розмірі 1100 доларів США та 288,17 грн. та винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 61163397 у розмірі 139,09 грн. Копії постанов направлено сторонам виконавчого провадження. В подальшому, приватним виконавцем на адресу боржника надіслано виклик від 21 травня 2020 року № 212, яким зобов`язано позивача з`явитися та надати пояснення з приводу невиконання виконавчого листа № 757/57863/19-ц, який вручений іноземцю 22 травня 2020 року. Однак, позивач на виклик приватного виконавця не з`явився та будь якої інформації щодо причин невиконання рішення суду не надав. Виходом приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шаркова О.О. за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що за місцем проживання згідно виконавчого документа боржника не знайдено, доступу до квартири для перевірки майнового стану боржника не надано, про що складено акт від 25 червня 2020 року.

Таким чином, як зазначає представник відповідача, рішення суду щодо погашення заборгованості боржником позивачем не виконано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Дослідивши інформацію викладену у поданні, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийшло до висновку, що позивач, умисно ухиляється від виконання рішення Печерського районного суду міста Києва, яким видано виконавчий лист від 27 січня 2020 року № 757/57863/19-ц.

Таким чином, відповідно до аргументів представника відповідача, невиконання рішення Печерського районного суду міста Києва позивачем є, окрім іншого, порушенням вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. У зв`язку з чим міграційний орган прийшов до висновку про порушення позивачем вимог пункту 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» відповідно до приписів якого, рішення про надання дозволу на імміграцію скасовується у разі, коли іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Керуючись викладеними вище обставинами представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, з підстав необґрунтованості доводів позивача викладених у адміністративному позові.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ОСОБА_1 , являється громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 березня 2009 року позивач звернувся до УПРФО ГУ МВС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка перебуває у шлюбі з іммігранткою.

На підставі вказаної вище заяви іноземця та результатів проведених перевірок 15 квітня 2010 року УПРФО ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення про надання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про Імміграцію».

14 травня 2010 року на підставі наданого дозволу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

20 грудня 2019 року іноземця в порядку обміну документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 .

08 вересня 2020 року рішеннями від 08 вересня 2020 року № 245 та № 3637/245-1 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області та посвідку на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства.

Вказані вище рішення були прийняті на підставі листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України вн. № 8.1/1995-20, яким було надіслано для розгляду та прийняття відповідного рішення подання приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Міністерства юстиції України Шаркова О.О. від 25 червня 2020 року № 288 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації наявною в висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 вбачається, що в провадженні приватного виконання виконавчою округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича перебуває виконавче провадження № 61163397, відкрите 04 лютого 2020 року, з примусового виконання виконавчого листа № 751/57863/19-ц виданого 27 січня 2020 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 14 червня 2018 року у розмірі 11 000,00 дол. США. що за офіційним курсом НБУ станом на 29 жовтня 2019 року становить 275 660.00 грн, та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 2 881,71 грн. Боржником за виконавчим провадженням є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 лютого 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61163397, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно боржника та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 07 лютого 2020 року вказана постанова вручена ОСОБА_1 особисто.

Також, одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем 04 лютого 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди № 61163397 у розмірі 1 100 доларів США та 288,17 грн, та винесено постанову про розмір мінімальних втрат виконавчого провадження № 61163397 у розмірі 139,09 грн.

В подальшому, приватним виконавцем на адресу боржника надіслано виклик від 21 травня 2020 року № 212, яким зобов`язано ОСОБА_1 з`явитися та надати пояснення з приводу невиконання виконавчого листа № 757/57863/19-ц, який вручений іноземцю 22 травня 2020 року. Однак, ОСОБА_1 на виклик приватного виконавця не з`явився та будь-якої інформації щодо причин невиконання рішення суду не надав. Також, виходом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова О.О. за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що за місцем проживання згідно виконавчою документа боржника не знайдено, доступу до квартири для перевірки майнового стану боржника не надано, про що складено акт від 25 червня 2020 року.

З огляду на інформацію викладену у поданні, ЦМУ ДМС прийшло до висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умисно ухиляється від виконання рішення Печерського районного суду міста Києва, яким видано виконавчий лист від 27 січня 2020 року № 757/57863/19-ц, що і стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Не погоджуючись з вищевикладеним діями та висновками міграційного органу позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (надалі Закон України «Про імміграцію») та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (надалі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Положенням частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Згідно з статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне місце проживання ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Так, відповідно приписів статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (надалі- Порядок № 1983).

Пункт 21 Порядку № 1983 визначає, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Згідно пункт 23 Положення № 1983 про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Виходячи з аналізу вищевикладених норм чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про імміграцію» та положень Порядку № 1983, суд приходить до висновку, що дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, перелічених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».

З матеріалів особової справи позивача наданої відповідачем вбачається, що питання про скасування дозволу на імміграцію позивача було ініційовано Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України вн. № 8.1/1995-20, яким було надіслано для розгляду та прийняття відповідного рішення подання приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Міністерства юстиції України Шаркова О.О. від 25 червня 2020 року № 288 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації наявною в висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 вбачається, що в провадженні приватного виконання виконавчою округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича перебуває виконавче провадження № 61163397, відкрите 04 лютого 2020 року, з примусового виконання виконавчого листа № 751/57863/19-ц виданого 27 січня 2020 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 14 червня 2018 року у розмірі 11 000,00 дол. США. що за офіційним курсом НБУ станом на 29 жовтня 2019 року становить 275 660.00 грн, та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 2 881,71 грн. Боржником за виконавчим провадженням є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 лютого 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61163397, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно боржника та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 07 лютого 2020 року вказана постанова вручена ОСОБА_1 особисто.

Також, одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем 04 лютого 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди № 61163397 у розмірі 1 100 доларів США та 288,17 грн, та винесено постанову про розмір мінімальних втрат виконавчого провадження № 61163397 у розмірі 139,09 грн.

В подальшому, приватним виконавцем на адресу боржника надіслано виклик від 21 травня 2020 року № 212, яким зобов`язано ОСОБА_1 з`явитися та надати пояснення з приводу невиконання виконавчого листа № 757/57863/19-ц, який вручений іноземцю 22 травня 2020 року. Однак, ОСОБА_1 на виклик приватного виконавця не з`явився та будь-якої інформації щодо причин невиконання рішення суду не надав. Також, виходом приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова О.О. за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що за місцем проживання згідно виконавчою документа боржника не знайдено, доступу до квартири для перевірки майнового стану боржника не надано, про що складено акт від 25 червня 2020 року.

З огляду на інформацію викладену у поданні, ЦМУ ДМС прийшло до висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умисно ухиляється від виконання рішення Печерського районного суду міста Києва, яким видано виконавчий лист від 27 січня 2020 року № 757/57863/19-ц, що і стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Таким чином, матеріали особової справи та висновки викладені у висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 свідчать, що позивач умисно та свідомо ухилявся від виконання рішення Печерського районного суду міста Києва.

Надаючи правову оцінку прийнятому рішенню відповідача, суд зазначає наступне.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Як вже було зазначено судом вище, положеннями пунктів 21-23 Порядку № 1983 встановлено, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію, визначених статтею 12 Закону, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання дозволу на імміграцію.

Суд зауважує, що відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно- правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, на переконання суду, невиконання позивачем приписів рішення Печерського районного суду міста Києва є, зокрема, порушенням вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Керуючись вищевикладеним, суд приходить до висновку, що Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області було правомірно прийнято рішення від 08 вересня 2020 року № 245 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 08 вересня 2020 року № 3637/245-1 про скасування посвідки на постійне проживання позивачу, оскільки на переконання суду, приймаючи вказані рішення Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виходило з обґрунтованості подання приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Міністерства юстиції України Шаркова О.О. від 25 червня 2020 року № 288 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання та наявності підстав, зазначених у пунктах 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» .

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова