Справа № 640/30383/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2021 року 10:36 № 640/30383/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Левкович А.С., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом Міністерства фінансів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2)

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

(01001, м. Київ, вул. Городецького, 13)

про визнання протиправною та скасувати постанови про накладення штрафу,-

за участю сторін:

представника позивача - Іваницької Т.Б.,

представника відповідача - не прибув,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Міністерство фінансів України (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12 листопада 2020 року №59951027 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що Мінфін позбавлений можливості виконати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року щодо прийняття рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків згідно постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року та довести рішення до Казначейства без його роз`яснення.

Крім того, як стверджував представник позивача, Мінфін повідомляв в рамках даного виконавчого провадження про неможливість виконати рішення судів в зв`язку з тим, що відсутній законодавчий механізм виконання такого рішення (прийняття рішення) після закінчення бюджетного періоду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов зазначив, що оскаржувана постанова прийнята обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин справи, оскільки станом на 12 листопада 2020 року боржником рішення не виконано, доказів виконання рішення згідно виконавчого документа не надано.

Також представник відповідача повідомив, що Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державною. При цьому, субвенція на відшкодування різниці між встановленими тарифами та фактичними витратами на надання житлово-комунальних послуг, у розмінні Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» є державною соціальною гарантією, механізм реалізації якої визначений Кабінетом Міністрів України, зокрема, у постанові від 18 травня 2017 року №332 «Про затвердження Порядку та умови надання у 2017 році вказаної субвенції».

У призначене судове засідання представник відповідача не прибув про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у передбачений статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України спосіб.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за результатами розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа №0940/1254/18, виданого 28 лютого 2019 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом щодо зобов`язання Міністерства фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків за №332 від 27 червня 2017 року, за №02/332-17 від 05 липня 2017 року, за №03/332-17 від 03 серпня 2017 року, за №04/332-17 від 05 вересня 2017 року, за №06/332-17 від 03 листопада 2017 року, за №07/332-17 від 05 грудня 2017 року, за №08/332-17 від 20 грудня 2017 року на суму 1 057 351,44 грн. згідно постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року.

Пунктом 2 вказаної постанови Головному управлінню Пенсійного фонду України в Київській області як боржнику повідомлено про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

За результатами розгляду постанови про відкриття виконавчого провадження Міністерство фінансів України листом повідомило відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що 02 жовтня 2019 року №13030-05-10/24739 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду направлено заяву про роз`яснення рішення суду в адміністративній справі №0940/1254/18 за позовом Долинського виробничого управління водопровідного -каналізаційного господарства до Міністерства фінансів України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди.

Також представник Міністерства фінансів України зазначив, що ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі №0940/1254/18 відкрито касаційне провадження на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року.

У межах виконавчого провадження №59951027 державним виконавцем 12 листопада 2020 року винесено постанову, якою на Міністерство фінансів України за невиконання рішення без поважних причин накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн., оскільки станом на 12 листопада 2020 року боржником рішення суду не виконано.

Незгода позивача із вказаною постановою від 12 листопада 2020 року зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вимогами статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом №1404-VIII заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 статті 75 вказаного Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Відповідно до частини 2 статті 75 Закону №1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Отже, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії виконавець наступного робочого дня після закінчення строку для добровільного виконання рішення перевіряє його виконання та у випадку якщо рішення за яким було відкрито виконавче провадження не було виконано виносить постанову про накладення на боржника - юридичну особу штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу норм слідує, що Законом №1404-VIII встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення без поважних причин. А тому, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу, має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення саме без поважних причин.

При цьому, поважними в розумінні наведених норм Закону №1404-VIII можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Поважність причин невиконання судового рішення повинна оцінюватися у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкоджало його виконанню.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 по справі № 821/1568/16.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Отже, слід дійти висновку, що постанову про накладення штрафу державним виконавцем може бути винесено лише після перевірки виконання такого рішення та у разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року в справі №0940/1254/18 зобов`язано Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків за №332 від 27.06.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року на суму 1 057 351,44 гривні - згідно постанови КМУ від 18.05.2017 року.

Щодо посилання позивача на відкрите касаційне провадження у справі №0940/1254/18, суд зауважує, що відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, з огляду на те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року залишено без змін рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі №0940/1254/18, слід дійти висновку, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню Міністерством фінансів України.

Крім іншого, суд звертає увагу на те, що Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду виконання рішення суду Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року не зупинено, заяви/клопотання про зупинення виконання рішення суду Міністерством фінансів України до Верховного Суду, як свідчать наявні матеріали справи, не подавалося.

Щодо посилання позивача на подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяви Міністерства фінансів України про роз`яснення судового рішення, суд зазначає наступне.

Так, листом від 02 жовтня 2019 року №13030-02-10/24749 позивачем повідомлено державного виконавця про подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяви про роз`яснення судового рішення 20 листопада 2018 року, в той час як постанову про накладення штрафу винесено 12 листопада 2020 року.

Отже, звернення позивача з заявою про роз`яснення судового рішення не може вважатися поважною причиною не виконання рішення суду на момент винесення оскаржуваної постанови.

Крім того, частиною 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Вимогами частини 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Матеріалами справи підтверджується, що постанова про відкриття виконавчого провадження №59951027, пунктом 2 якої позивача зобов`язано виконати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року, прийнята державним виконавцем 06 вересня 2019 року. Відтак, 10 денний строк на виконання рішення суду закінчився до моменту звернення позивача до суду із заявою про роз`яснення судового рішення (02 жовтня 2019 року). Крім того, зі змісту заяви про роз`яснення судового рішення вбачається, що рішення суду не може бути виконане як в добровільному, так і в примусового порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Суд також враховує, що матеріали справи не містять доказів надіслання такої заяви про роз`яснення до суду та прийняття судом за результатами її розгляду судом відповідного процесуального документа.

При цьому, неможливість виконання рішення у спосіб, визначений судом, є підставою для звернення із заявою щодо встановлення або зміни порядку чи способу виконання такого рішення, однак таке право позивачем не реалізоване.

Враховуючи, що позивачем рішення суду не виконано у строк, встановлений державним виконавцем під час його примусового виконання, та поважності причин такого невиконання боржником державного виконавця не повідомлено, слід дійти висновку, що державним виконавцем обґрунтовано винесено оскаржувану постанову від 12 листопада 2020 року про накладення штрафу.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, оцінюючи дії державного виконавця, вчинених саме в межах виконавчого провадження №59951027, та дії позивача, які, зокрема, передували винесенню оскаржуваної постанови, враховуючи те, що судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем невиконання останнім рішення суду та не вжиття боржником альтернативних дій щодо його виконання, передбачених законодавством в разі ускладнення виконання рішення, суд дійшов висновку, що державним виконавцем правомірно винесено постанову від 12 листопада 2020 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні №59951027.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Міністерства фінансів України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук