Справа № 580/4777/20
Суддя: М.А. Білоноженко
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року справа № 580/4777/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Білоноженко М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020р. до Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі-позивач) з позовною заявою до Головного управління ДФС у Черкаській області (далі-відповідач) в якій просить:

- стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76451,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що наказом ГУ ДФС у Черкаській області від 19.08.2019р. №316-о позивача звільнено із займаної посади, у зв`язку із реорганізацією. Позивач вказала, що остаточний розрахунок з нею, тобто виплата всіх належних при звільненні сум, відбулась лише 23.12.2019р. згідно платіжного доручення №1750, таким чином остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених ст.116 КЗпП України. Також вказано, що процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Оскільки період за час затримки розрахунку при звільненні становить 80 робочих днів, відтак сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 76 451,2 грн, (955,64 грн. х 80 днів). Також зазначено, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн., які просила стягнути з відповідача.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 23.11.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

15.12.2020р., в межах строку встановлено судом, до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зазначивши, що повний розрахунок із позивачем проведено - 29.08.2019р., згідно платіжного доручення від 29.08.2019р. №4592.

Компенсацію за невикористану відпустку було переведено на рахунок ГУ ДПС у Черкаській області - 30.10.2019р. за особистою заявою позивача, відтак позивач погодився, що компенсацію за невикористану відпустку буде виплачуватись саме ГУ ДПС у Черкаській області. Зазначено, що остаточні розрахунки при звільненні в частині компенсації за невикористану відпустку було здійснено вже не ГУ ДФС у Черкаській області, а ГУ ДПС у Черкаській області. Вказано, що виплати проводились 14.11.2019р. (платіжне доручення №909) на суму 2391,10 грн., 28.11.2019р. (платіжне доручення №1248) на суму 5977,76 грн., та 23.12.2019р. (платіжне доручення №1750) на суму 7 173,31грн. При тому, що компенсація проводилися згідно до наказів ГУ ДПС у Черкаській області від 12.11.2019р. № 19-в, від 25.11.2019р. №25-в та від 27.12.2019р. №128-о, на підставі особистих заяв позивача.

Представником відповідача також звернуто увагу на неспівмірність суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76451,20 грн. у порівнянні з тією, що вже виплачена. При цьому, період затримки становить не 80 а 10 днів, оскільки ГУ ДФС у Черкаській області здійснено остаточний розрахунок - 29.08.2019р. Також зазначено, що предмет спору у справі не складний, а для складання позовної заяви по суті був здійснений формалізований підхід з дублюванням норм матеріального права та судової практики, у зв`язку із чим сума 3000грн. за надані адвокатські послуги та за не значний об`єм роботи є неспівмірно завищеною.

06.01.2021р. позивачем подано відповідь на відзив, в якій, серед іншого, зазначено, що згідно листа відповіді ГУ ДПС у Черкаській області від 04.08.2020р. №16149/23-00-13-041 вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем, тобто виплата всіх належних при звільненні сум, в тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, відбулась лише 23.12.2019р. Зазначено, що нормами КЗпП не передбачено (навіть за наявності "певної лінії поведінки" звільнено працівника) обирати момент повного розрахунку при звільненні, а чітко визначено, що при звільненні працівника, виплата всіх належних сум проводиться у день звільнення. Зазначено, що розмір витрат на правничу допомогу підтверджений документально, з деталізацією обсягів і вартості послуг, а відповідачем не зазначено обставин, які б спростували б заявлений розмір судових витрат.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач працювала в органах податкової служби.

Наказом відповідача від 19.08.2019р. №316-о, позивача звільнено 19.08.2019р. з посади заступника начальника відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління, в порядку переведення до ГУ ДПС у Черкаській області. Доручено провести розрахунок при звільненні.

Листом від 21.04.2020р. №2742/23-00-05-041 відповідач повідомив позивача, що згідно платіжного доручення від 29.08.2019 №4592 з позивачем проведено остаточний розрахунок при звільненні.

Грошова компенсація за невикористані дні відпусток була переведена на депонований рахунок Головного управління ДПС у Черкаській області згідно платіжного доручення від 30.10.2019р. №5637.

Згідно листа Головного управління ДПС у Черкаській області від 04.08.2020р. №16149/23-00-13-041, Головним управлінням ДПС у Черкаській області надано інформацію про виплату грошової компенсації, перерахованої з Головного управління ДФС у Черкаській області, згідно якої, виплата проводились 14.11.2019р. (платіжне доручення №909) на суму 2391,10 грн., 28.11.2019р. (платіжне доручення №1248) на суму 5977,76 грн., та 23.12.2019р. (платіжне доручення №1750) на суму 7 173,31грн. Виплата проводилися згідно наказів ГУ ДПС у Черкаській області від 12.11.2019р. №19-в, від 25.11.2019р. №25-в та від 27.12.2019р. №128-о.

Вважаючи дії відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу належних їй грошових сум, у день звільнення зі служби протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, вищезазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статтею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Судом встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21.10.2020р. №580/2332/20, позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9556,40 грн.

Вказаним рішенням було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку належних позивачу грошових коштів у розмірі 29348,88 грн., виплачених згідно платіжного доручення від 29.08.2019р. №4592.

Таким чином, за несвоєчасну виплату позивачу грошових коштів у розмірі 29348,88 грн., наявне рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому, як встановлено судом згідно листа Головного управління ДПС у Черкаській області від 04.08.2020р. №16149/23-00-13-041, Головним управлінням ДПС у Черкаській області надано інформацію про виплату грошової компенсації, перерахованої з Головного управління ДФС у Черкаській області, згідно якої, виплата проводились 14.11.2019р. (платіжне доручення №909) на суму 2391,10 грн., 28.11.2019р. (платіжне доручення №1248) на суму 5977,76 грн., та 23.12.2019р. (платіжне доручення №1750) на суму 7 173,31грн. Виплата проводилися згідно наказів ГУ ДПС у Черкаській області від 12.11.2019р. №19-в, від 25.11.2019р. №25-в та від 27.12.2019р. №128-о.

Таким чином, розмір несвоєчасно виплачених позивачу коштів грошової компенсації за невикористану відпустку становить 15 542,17 грн. (2391,10+5977,76+7173,31), а остаточний розрахунок із позивачем по виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку проведено лише 27.12.2019р., що вчинено із порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а відтак у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який в даному випадку становить з 19.08.2019р. до 27.12.2019р.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З приводу позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 76451,20 грн.

Разом з тим, як встановлено вище судом, сума несвоєчасно виплачених коштів із грошової компенсації за невикористану відпустку, що належала виплаті позивачу при звільненні становить - 15 542,17 грн.

При вирішенні спору по суті, суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц серед іншого зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що оскільки розмір несвоєчасно виплачених позивачеві сум становить 15 542,17 грн., а розмір заявленого позивачем розміру стягнення середнього заробітку за час затримки виплати становить - 76451,20 грн., що не співмірно розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, суд, з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 15 542,17 грн., що відповідає сумі своєчасно невиплачених коштів з компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні.

Стосовно доводів відповідача, що остаточні розрахунки при звільненні в частині компенсації за невикористану відпустку було здійснено вже не ГУ ДФС у Черкаській області, а ГУ ДПС у Черкаській області, суд зазначає, що ГУ ДПС у Черкаській області є правонаступником ГУ ДФС у Черкаській області (згідно постанови КМУ від 19.06.2019р. №537), в якому позивач продовжила працювати після звільнення з ГУ ДФС у Черкаській області.

Разом з тим, станом на дату прийняття рішення в даній справі, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичну особу - Головне управління ДФС у Черкаській області не припинено в результаті її реорганізації, у зв`язку із чим суд доходить висновку про необхідність стягнення вказаної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із відповідача, як роботодавця, що не своєчасно виплатив належні при звільненні суми.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог, з огляду на що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Стосовно розподілу судових витрат, у зв`язку із понесенням позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. позивачем до позову надано: договір про надання правової допомоги від 08.04.2020р. №08/04/2020; розрахунок витрат на правничу допомогу від 20.10.2020р. на суму 3000 грн., прибуткового касового ордеру №40 від 20.10.2020р. на суму 3000 грн.

При вирішенні питання про наявність підстав для стягнення з Головного управління ДФС у Черкаській області витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Суд зазначає, що заявником підтверджено повноваження як представника позивача у відповідності до положень договору про надання правової допомоги від 08.04.2020р. №08/04/2020, розрахунок витрат на правничу допомогу від 20.10.2020р. на суму 3000 грн. обумовлює вартість юридичних послуг, а сплата коштів за правничу допомогу адвоката підтверджується прибутковим касовим ордером №40 від 20.10.2020р. на суму 3000 грн. Вказана квитанція містить необхідні реквізити, вказано призначення платежу з посиланням на відповідний договір.

Разом з тим, суд враховує, що за наслідками розгляду даної справи, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, беручи до уваги, що розмір документально підтверджених витрат на правову допомогу складає 3000 грн., а також те що даний адміністративний позов належить задоволено частково, суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області частини понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно частині задоволених позовних вимог, в розмірі 2000 грн.

Зазначений висновок суду щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у обсязі пропорційному частині задоволених позовних вимог відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 15.09.2020р. у справі №460/37/19.

На підставі вищевикладеного, розмір заявлених судових витрат на правничу допомогу належить відшкодувати частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору, відсутні, оскільки позивач звільнена від його сплати на підставі положень ст. 5 ЗУ "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Хрещатик, буд. 235, код ЄДРПОУ - 39392109) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 15542 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот сорок дві) грн. 17 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Хрещатик, буд. 235, код ЄДРПОУ - 39392109) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) частину понесених витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно частині задоволених позовних вимог у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень та частини 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.А. Білоноженко