Справа № 280/8374/20
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
25 січня 2021 року Справа № 280/8374/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Військова частина НОМЕР_2 (далі по тексту, відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ), щодо нарахування та виплати, ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 19 жовтня 2017 року по день фактичної виплати, а саме по 02 жовтня 2020 року.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 19 жовтня 2017 року по 02 жовтня 2020 року включно у розмірі 282 096,48 грн.

Ухвалою судді від 23 листопада 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 08 жовтня 2020 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із заявою про нарахування та виплату йому середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02 жовтня 2020 року по день фактичної виплати. Листом № 6083 від 02 листопада 2020 року Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом. Позивач вказує, що зі змісту статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, а відтак про необхідність стягнення на користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення наданої Військовою частиною НОМЕР_2 за останні два календарні місяці, що передують виключенню із списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 (за серпень 2017 року склав 8999,97 грн. та за вересень 2017 року склав - 8999,97 грн.), тобто за два місяці перед звільненням грошове забезпечення складає 17999,94 грн. Приходить до висновку, що середньоденний розмір грошового забезпечення складає 17999,94 грн./61 день (2 місяці) = 295,08 грн. З урахуванням вищезазначеного розрахунку середньоденного грошового забезпечення (295,08 грн.) та періоду затримки розрахунку при звільнення (з 19 жовтня 2017 року по 02 жовтня 2020 року (28 місяців) сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 282 096,48 грн.

В позовній заяві позивач просить суду позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник Військової частини НОМЕР_2 проти позову заперечив з підстав визначених у письмовому відзиві вх.№58851 від 03 грудня 2020 року, відповідно до яких зазначає, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Тобто компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.

У відзиві відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , проходив військову службу в у військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19 жовтня 2017 року № 104 був звільнений з військової служби.

Однак, в період проходження служби нарахування грошового забезпечення проводилося не в повному обсязі, без урахування індексації грошового забезпечення.

Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі №280/3783/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 19 квітня 2016 року по 19 жовтня 2017 року.

На виконання вказаного рішення у жовтні 2020 року позивач отримав доплату у розмірі 2465,58 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 2850 від 01 лютого 2020 року.

08 жовтня 2020 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із заявою про нарахування та виплату йому середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02 жовтня 2020 року по день фактичної виплати.

Листом № 6083 від 02 листопада 2020 року Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом.

Не погоджуючись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Але, приписами наведеного Закону не передбачено такого виду відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення всіх виплат при звільненні, а тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах у даному випадку підлягають застосуванню норми статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини при звільненні з військової служби і такий висновок відповідає висновкам Верховного суду, викладеним у постановах від 30 січня 2019 року у справі №805/4523/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зробила висновок про те, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи, позивача виключено з 19 жовтня 2017 року із списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення.

За захистом свого порушеного права стосовно виплаченого грошового забезпечення під час проходження служби позивач звернувся до суду 05 червня 2020 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі №280/3783/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 19 квітня 2016 року по 19 жовтня 2017 року. Рішення по справі № 280/3783/20 набрало законної сили 02 жовтня 2020 року.

На виконання вказаного рішення 02 жовтня 2020 року позивач отримав доплату у розмірі 2465,58 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 2850 від 01 жовтня 2020 року.

Таким чином, аналіз зазначених фактичних обставин свідчить про те, що позивач при звільнені не повідомив відповідача про наявність спору щодо розміру належних йому виплат при його звільненні, і такий спір між позивачем та відповідачем було вирішено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі №280/3783/20. Відповідачем після набрання рішенням законної сили, без зволікань сплачено визначену до стягнення заборгованість.

В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу розміру належних до виплати сум на день звільнення, враховуючи розмір недоплаченої суми, період часу, який пройшов з моменту звільнення до звернення до суду з позовом про нарахування та виплату індексації, яка не була виплачена при звільненні, суд вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні, у сумі співрозмірній, яку було нараховано та виплачено у відповідності до рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі №280/3783/20, і яка складає 2465,58 грн.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б в повному обсязі доводи позивача, а відтак, не довів правомірності прийнятого рішення в повному обсязі, а тому заявлені позивачем вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів, що позивач поніс інші витрати до суду не надано.

Керуючись статтями 132, 135, 139, 241, 244, 252, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ), щодо нарахування та виплати, ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 19 жовтня 2017 року по день фактичної виплати, а саме по 02 жовтня 2020 року у сумі 2465,58 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні у сумі 2465,58 грн.

В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуваннями доповнень пункту 3 розділу VІ «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 25 січня 2021 року.

Суддя Д.В. Татаринов