Справа № 500/2325/20
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2325/20

25 січня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Музики О.М., представника позивача (в режимі відеоконференції) - Бройтмана Л.Г., представника відповідача 1 - Онуфрійчука Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (відповідач - відповідач 1) в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити виплати пенсії громадянці України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту припинення, а саме починаючи з 01.04.2016, а також здійснювати нарахування та виплату пенсії на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок, у розмірі передбаченому законодавством, з усіма індексаціями, перерахунками та надбавками.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку із переїздом з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в місто Тернопіль, її взято на облік як внутрішньо переміщену особу, про що видано довідку від 29.05.2019 №6117- та внесені відомості в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб. На даний час вона виїхала з України та не має місця реєстрації. Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про поновлення виплати пенсії, яку вона отримувала раніше. Проте, відповідач повідомив її, що для відновлення виплати пенсії немає підстав. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та просить позов задовольнити.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало 15.09.2020 відзив на адміністративний позов, у якому зазначено, що згідно довідки позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 . Відсутність за вказаною адресую проживання може стати причиною для фіксації недостовірно поданої в заяві про відновлення (призначення) соціальних виплат інформації про місце її проживання. Наслідком такої перевірки, у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання, є припинення соціальних виплат, передбачених законодавством. Тому, 26.07.2019 Комісією з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено відмовити у відновленні виплати пенсії відповідно до п. 13 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам», затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365 на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (відсутність за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про відновлення соціальних виплат). Враховуючи зазначене, підстав для поновлення виплати позивачу пенсії за віком немає.

Також зазначено, що позивач пропустила шестимісячний строк звернення до суду.

Представник позивача 15.10.2020 подав відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач має беззаперечне право на поновлення виплати пенсії, оскільки нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком з нарахування компенсації втрати частини доходів. Також посилається на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 в якому зазначено, що органи Пенсійного фонду України позбавлені повноважень щодо припинення виплати пенсії особам, які постійно проживають за межами території України. Таким чином, вважає, що не втратила право на отримання належної їй пенсії.

Ухвалою суду від 15.10.2020 проголошеної без виходу до нарадчої кімнати та занесеної до протоколу судового засідання постановлено перейти в загальне провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Представник позивача подав 19.11.2020 клопотання про збільшення позовних вимог, а саме, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціальної політики Тернопільської міської ради № 20, яким громадянці України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено у поновленні пенсійних виплат;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити виплати пенсії громадянці України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту припинення, а саме починаючи з 01.04.2016, а також здійснювати нарахування та виплату пенсії на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок, у розмірі передбаченому законодавством, з усіма індексаціями, перерахунками та надбавками.

Ухвалою суду від 10.12.2020 залучено до участі у справі другого відповідача -Управління соціальної політики Тернопільської міської ради.

Управління соціальної політики Тернопільської міської ради подав відзив на адміністративний позов 04.01.2021, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що 16.07.2019 на адресу управління надійшло звернення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із списком осіб, які звернулися за призначенням (відновленням) пенсій для розгляду на Комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Зокрема, відповідач 1 просив надати інформацію стосовно позивача, яка задекларувала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 взятої на облік внутрішньо переміщеної особи згідно довідки від 29.05.2019 №6117-. Соціальним інспектором Управління соціальної політики Тернопільської міської ради було складено акт №260 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача від 25.07.2019 у якому зазначено, що встановити факт проживання не можливо. На підставі наведеного, Комісією з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення №20, яким відмовлено у відновленні виплати пенсії ОСОБА_1 . Тому вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Представник позивача подав 19.01.2021 відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач задекларувала іншу адресу, що не співпадає з адресою зазначеною в акті обстеження матеріально-побутових умов, а також у рішенні про відмову у поновлені пенсійних виплат.

Ухвалою суду від 25.01.2021 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті у тому ж засіданні на підставі представників сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник відповідача 2 в судове засідання не прибув, подав 22.01.2021 клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з мотивів викладених у відзиві на адміністративний позов.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні вступне слово представників сторін, розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є пенсіонер та має право на отримання пенсії за віком, обчисленої згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (аркуш справи 16).

Відповідно до довідки Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №6117- від 29.05.2019 позивач є внутрішньо переміщеною особою. Фактичне місце проживання/перебування позивача як внутрішньо переміщеної особи є: АДРЕСА_1 (аркуш справи 13).

Згідно пенсійної справи позивачки та електронного варіанту, який надійшов з Бахмутського ОУПФУ Донецької області, пенсія за попереднім місцем проживання позивачці виплачена по 29.02.2016.

Позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо пенсійної виплати.

Головне управління Пенсійного фонду України листом від 20.03.2020 №536-554/Б-02/8-1900/20 повідомило, що комісією з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення №20, яким відмовлено у відновленні виплати пенсії ОСОБА_1 (аркуш справи 14-15).

Як випливає із матеріалів справи, 16.07.2019 на адресу управління соціальної політики Тернопільської міської ради надійшло звернення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із списком осіб, які звернулися за призначенням (відновленням) пенсій для розгляду на Комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Зокрема, відповідач 1 просив надати інформацію стосовно позивача, яка задекларувала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 взятої на облік внутрішньо переміщеної особи згідно довідки від 29.05.2019 №6117-.

Соціальним інспектором Управління соціальної політики Тернопільської міської ради було складено акт №260 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача від 25.07.2019 у якому зазначено, що встановити факт проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , не можливо.

На підставі наведеного, Комісією з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення №20, яким відмовлено у відновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача щодо не поновлення виплати її пенсії, позивачка звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі по тексту - Закон України №1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 1 статті 4 Закону України №1058 встановлено, що Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону України №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України №1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України №1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України №1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Частиною 1 статтею 49 Закон України №1058 визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України №1058, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст.49 Закону України №1058. Доказів прийняття відповідного рішення про припинення виплати позивачу пенсії відповідачем до суду не надано.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VII від 20.10.2014, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".

Відповідно ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Судом встановлено, що довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи, є дійсною. У матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача органом, який її видав. Факт того, що позивач не має рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк", відповідачем не доведено.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Суд зазначає, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Крім того, суд зазначає, що адреса, яку задекларувала позивачка не співпадає з адресою зазначеною у акті обстеження матеріально-побутових умов, а також у рішенні про відмову у поновленні пенсійних виплат, а саме: у довідці зазначено адресу: АДРЕСА_1 , а відповідач перевірку проводив за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, акт обстеження матеріально-побутових умов №260 щодо позивачки не відповідає дійсним обставинам справи, а тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що рішення комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №20 від 26.07.2019, яке прийняте на підставі зазначеного акту, є не обґрунтованим, тобто було винесено без урахуванням усіх обставин, то мають значення для прийняття такого рішення, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, що є підставою для його скасування.

Крім цього, суд зазначає, що наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п.25 цього рішення).

Отже, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в рішенні від 03.05.2018 у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18.

За таких обставин, враховуючи відсутність факту прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку наявні протиправні дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачці починаючи з 01.03.2016.

Враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправність припинення виплати пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушеного права позивачки, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити виплату пенсії позивачці починаючи з 01.03.2016 та провівши виплату виниклої заборгованості.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 13 Порядку, комісія не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення щодо припинення соціальної виплати надсилає копію такого рішення органам, що здійснюють соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Згідно п.14 Порядку структурний підрозділ з питань соціального захисту населення та орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії припиняє соціальні виплати з місяця, що настає за тим, у якому прийнято відповідне рішення, а у випадках, передбачених пп.3 п. 4 та пп. 4 п. 12 цього Порядку, - з дня припинення виплати ПАТ "Державний ощадний банк України" або з дня скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

При цьому, стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місце проживання фізичної особи - житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язувати з такою умовою, як постій не місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно, реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження, та припинення виплати пенсії Позивачу не з підстав, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є неправомірним.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що позивачем пропущено шестимісячний строк на звернення до суду.

Щодо строків звернення до суду суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим суд враховує, що предметом позову в даній справі стосовно соціального захисту Позивача є дії чи бездіяльність Відповідача, як суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, передбачені статтею 37 Закону № 796-XII, які повинні здійснюватися регулярними, періодичними та чітко визначеними в часі платежами.

У таких триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу, з набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 р. N 6-р/2018 ухиляється від виконання своїх зобов`язань по відношенню до Позивача.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ суд враховує, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права (права на щомісячні виплати, передбачені статтею 39 Закону № 796-XII), легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави в особі Відповідача.

Тобто, спірні відносини щодо реалізації Позивачем конституційного права на соціальний захист є триваючими, оскільки право на виплати, передбачені статтею 39 Закону № 796-XII гарантується державою, не обмежені часом, а лише місцем проживання Позивача, а тому не може бути обмеженим як неправомірними діями Відповідача так і процесуальними строками для звернення до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №20 від 26.07.2019.

3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії за віком з 01 березня 2016 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з часу припинення - 01 березня 2016 року, провівши виплату виниклої заборгованості.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 частину понесених судових витрат у вигляді судового збору сплаченого за подання позову в сумі 420 грн 40 коп.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_1 частину понесених судових витрат у вигляді судового збору сплаченого за подання позову в сумі 420 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769);

- Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (місцезнаходження/місце проживання: вул. Лисенка, 8,м. Тернопіль,466);

Головуючий суддя Осташ А.В.