Справа № 520/1607/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Мороко А.С.

15 січня 2021 р.Справа № 520/1607/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В с т а н о в и л а:

07.02.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправним та скасувати накази відповідача Головного управління Держпраці у Харківській області (далі ГУ Держпраці): № 1167 від 01.07.2019 року «Про зміни істотних умов державної служби» та № 08-03/382 від 03.12.2019 року про його звільнення; поновити його на посаді начальника відділу АПК та СКС ГУ Держпраці; стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день свого поновлення на посаді та 20.000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями відповідача.

Також, позивач просить установити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з лютого 2016 року він перебував на посаді начальника відділу нагляду в АПК та СКС ГУ Держпраці. 03.12.2019 року, в перший робочий день після перебування на лікарняному, відповідач йому повідомив, що з 01.07.2019 року його посаду скорочено відповідним наказом, у зв`язку із змінами істотних умов державної служби. Одночасно йому надали попередження про наступне звільнення, в якому запропонували дві посади головних державних інспекторів. Позивач вказує, що такі посади не можуть визнаватися рівнозначними, та такими, що відповідають його досвіту та професійній підготовці. Рівнозначної посади відповідач йому не запропонував та відмовився надати перелік усіх вакантних посад. 04.12.2019 року він прибув на роботу, але вхід до приміщень управління для нього був заблокований. Для з`ясування такої поведінки керівництва, 04.12.2019 року ним подана відповідна заява, відповідь на яку не отримана до часу звернення до суду з цим позовом.

08.01.2020 року з листа-відповіді Державної служби України з питань праці він дізнався, що 03.12.2019 року його звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Позивач вказує, що зміни істотних умов праці в ГУ Держпраці у Харківській області не відбулось, оскільки наказом відповідача від 01.07.2019 року № 1167 скорочена лише його посада. Відповідач не повідомив його у визначений законом строк про такі зміни, не врахував право на залишенні на роботі відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України. Також позивач вказує, що в результаті такого незаконного звільнення він зазнав моральних страждань і отримав інвалідність.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , відповідач вказував на відсутність правових підстав для задоволення означених вимог, посилаючись на обґрунтованість і законність прийнятих рішень. Крім того, вказував, що позивачем пропущений строк звернення до суду, у зв`язку його позов належить залишити без розгляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року задоволена заява позивача ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Суд визнав поважними, наведені позивачем, причини пропуску ним строку звернення до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнаний протиправним та скасований наказ ГУ Держпраці у Харківській області № 08-03/382 від 03.12.2019 року, яким позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду в АПК та СКС у зв`язку зі скороченням посади державної служби відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач поновлений на посаді начальника відділу нагляду в АПК та СКС ГУ Держпраці у Харківській області з 03.12.2019 року.

З ГУ Держпраці у Харківській області на користь позивача ОСОБА_1 стягнута сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.12.2019 року по 29.07.2020 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Висновок суду вмотивований тим, що відповідачем не вчинено належних дій щодо попередження про наступне вивільнення з метою працевлаштування позивача, з урахуванням його переважного права залишення на роботі, кваліфікаційних вимог до посади, суд прийшов до висновку, що наказ Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/382 від 03 грудня 2019 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Крім того, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держпраці у Харківській області № 1167 від 01 липня 2019 року "Про зміни істотних умов державної служби", оскільки хоча предметом вирішення адміністративним судом в даному випадку і не є вимога про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, поряд з цим, надання оцінки обґрунтованості проведення змін у структурі апарату та штатному розписі установи, за умов наявності заявленої необхідності в її оптимізації та покращення роботи з боку керівника, якому це право надано, не є повноваженнями суду, а зачіпає саме дискреційні повноваження сторони відповідача, в які суд втручатися не повинен.

Також, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог позивача про стягнення із відповідача моральної шкоди, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а судом таких фактів при розгляді справи по суті встановлено не було.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить його скасувати в частині, якою судом відмовлено в задоволені вимог адміністративного позову та прийняти нове судове про їх задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що приймаючи оскаржуваний ним наказ, який не потребує додаткового погодження, посадові особи відповідача вдалися до протизаконної маніпуляції та фактично вчинили юридичні дії, які неможливі без погодження голови Державної служби з питань праці. Оскаржуваний наказ суперечить п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 року № 179, оскільки начальник відділу (як самостійного, так і у складі управління чи департаменту) може мати не більше як одного заступника, така посада може вводитися в разі, коли штатна чисельність відділу становить не менше як 5 одиниць. ОСОБА_1 вважає, що метою об`єднання двох відділів було бажання відповідача звільнити його із займаної посади.

Крім того, позивач зазначає, що факт його незаконного звільнення негативно вплинув на його здоров`я та завдало йому значну моральну шкоду, оскільки він, людина з безхмарною репутацією, значним досвідом праці в органах державної влади, з повагою колег та підлеглих, був показово принижений. Отримання ним інвалідності відразу після подій 3-5.12.2019 року є свідченням того, що незаконне звільнення зломило його морально і відобразилося на здоров`ї.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ Держпраці у Харківській області просить його скасувати в частині, якою судом задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 та прийняти нове судове рішення про відмову в їх задоволені.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що надсилав рекомендованим листом на адресу позивача, вказану в його особистій справі, а також повідомляв по телефону позивача, наказ від 01.07.2019 року № 1167.

ГУ Держпраці у Харківській області зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин редакцію ч. 3 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, що діяла до 28.11.2019 року.

Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без участі представника відповідача, чим грубо порушив норми процесуального законодавства.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом установлено, що з 10.02.2016 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу нагляду в АПК та СКС ГУ Держпраці у Харківській області.

Наказом ГУ Держпраці у Харківській області від 01.07.2019 року № 1167 «Про зміни істотних умов державної служби» з 01.09.2019 року внесені зміни до штатного розпису ГУ Держпраці в Харківській області (т. 1, а.с. 91).

Згідно з наказом утворений відділ нагляду в машинобудуванні, енергетиці, в АПК та СКС в управлінні нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки чисельністю 28 посад, у тому числі заступник начальника управління начальник відділу, 2 заступника начальника відділу, 25 головних державних інспекторів.

Ліквідований відділ нагляду в машинобудуванні та енергетиці та відділ нагляду в АПК та СКС в управлінні нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки. Ці два відділу об`єднані у відділ нагляду в машинобудуванні, енергетиці, в АПК та СКС. Посади відділів, що ліквідуються, скорочені (т. 1, а.с. 91).

Штатний розпис ГУ Держпраці у Харківській області з 01.09.2019 року затверджений Державною службою України з питань праці 26.06.2019 року (т. 1, а.с. 237-239).

Судам першої та апеляційної інстанції відповідач не надав доказів отримання позивачем ОСОБА_1 , скерованих 01.07.2019 року на адресу останнього наказу від 01.07.2019 року № 1167 та попередження про наступне звільнення від 01.07.2019 року (т. 1. а.с. 91, 93-96).

Учасниками справи не спростовується та обставина, що у період липня до 02.12.2019 року позивач ОСОБА_1 не працював, у зв`язку з хворобою.

03.12.2019 позивачу вручено попередження про наступне вивільнення, в якому зазначено, що у зв`язку із змінами істотних умов державної служби, в організації виробництва і праці, відповідно до наказу ГУ Держпраці у Харківській області № 1167 від 01.07.2019 року введено в дію з 01.09.2019 року новий штатний розпис ГУ Держпраці у Харківській області та ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади начальника відділу нагляду в АПК та СКС. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 запропоновано наявні вакансії до кваліфікації та фахового досвіду: головного державного інспектора відділу нагляду в машинобудуванні, енергетиці, в АПК та СКС, головного державного інспектора відділу нагляду на виробництві і на об`єктах підвищеної небезпеки, в будівництві, котлонагляді, на транспорті та зв`язку (т. 1, а.с. 22).

Наказом ГУ Держпраці у Харківській області від 03.12.2019 року № 08-03/382 позивача ОСОБА_1 з 03.12.2019 року звільнено з посади начальника відділу нагляду3 в АПК та СКС, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури штатного розпису та відмовою від переведення на іншу посаду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 98).

В цей же день відповідачем складений акт про відмову ОСОБА_1 , зокрема, ознайомитися та отримати наказ про його звільнення та трудову книжку (т. 1, а.с. 45).

Рішенням МСЕК від 05.02.2020 року позивачу встановлена Ш група інвалідності, причина інвалідності, - загальне захворювання (т. 1, а.с. 14).

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збережені роботи.

Статтею 87 Закону № 889-VIII визначалося, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п. 1 ч. 1 ст. 87).

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (ч. 3 ст. 87).

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати (ч. 4 ст. 87).

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки (ч. 5 ст. 87).

Частинами 2 та 3 ст. 5 Закону № 889-VIII унормовано, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі чи організації.

До закінчення двомісячного строку вказаного попередження звільнення працівника з ініціативи роботодавця не допускається.

Водночас, якщо сам працівник виявить бажання бути звільненим раніше, до закінчення строку попередження, роботодавець може здійснити звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у строк, про який просить працівник.

Судом встановлено і відповідачем означена обставина не спростована про наступне звільнення з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позивач був персонально попереджений 03.12.2019 року, бажання бути звільненим до закінчення двохмісячного строку не висловлював. Звільнений з державної служби Халін С.В. того ж дня - 03.12.2019 року.

Означена обставина слугує підставою для висновку про обґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 03.12.2019 року № 08-03/382, про поновлення його з 04.12.2019 року на раніш займаній посаді та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ГУ Держпраці про скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Крім того, колегія суддів зазначає, що умовою припинення державної служби з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) є, зокрема, ліквідація державного органу або його реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або змінами в організації роботи (служби), унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості.

Сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Як убачається із штатного розпису ГУ Держпраці у Харківській області станом на 01.07.2019 року (т. 1, а.с. 240-242) чисельність ГУ складала 196 одиниць, у тому числі Управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної безпеки 60 одиниць. Із штатного розпису ГУ Держпраці у Харківській області станом на 01.09.2019 року (т. 1, а.с. 237-239) вбачається, що чисельність ГУ складала 196 одиниць, у тому числі Управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної безпеки 60 одиниць.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). Означені правові норми судом першої інстанції застосовані. Заперечення учасників справи з цього приводу відсутні.

Апеляційна скарга ГУ Держпраці у Харківській області не вмотивована запереченнями на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року. З урахуванням положень ч. 2 ст. 308 КАС України колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України до бюджетних установ належать органи державної влади, місцевого самоврядування, а також створені ними в установленому порядку організації, що повністю утримуються за кошти відповідного державного чи місцевого бюджету.

Частиною третьою ст. 64 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою ст. 65 Господарського кодексу України визначено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Згідно з Практичною інструкцією, сформульованою Головою ЄСПЛ, відповідно до Правила 32 Регламенту 28.03.2007 року, Суд надає компенсацію тільки в разі дотримання одночасно двох умов. Судом зроблено висновок про порушення Високою Договірною Стороною Європейської конвенції, національне право Високої Договірної Сторони не дає змоги повністю усунути наслідки цього порушення.

У справі «Тімотієвич Д. проти України» (Заява № 63158/00, рішення від 08.11.2005 року) ЄСПЛ зазначив, що застосування і тлумачення внутрішнього законодавства належить виключно до компетенції внутрішніх судових органів і в рамках ст. 19 Конвенції, його єдиним обов`язком є забезпечення дотримання зобов`язань Договірних Держав у рамках Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов`язковому з`ясуванню підлягає, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Так, з огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Погоджуючись з висновком суду про відсутність підстав для задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь по 20.000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що судам першої та апеляційної інстанцій, позивач не надав змістовних пояснень в обґрунтування заявленої ним до відшкодування суми 20.000 грн.

Колегія суддів також зазначає, що судам першої та апеляційної інстанцій позивач не надав доказів того, що його негативні емоції внаслідок незаконного звільнення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а отже, завдають йому моральної шкоди.

Як убачається з акту, складеного 03.12.2019 року тво першого заступника начальника ГУ Держпраці у Харківській області Гринь Д.В., начальника відділу персоналу Леонова О.В., заступника начальника відділу персоналу Брояковської В.В., про своє звільнення позивач дізнався 03.12.2019 року. Порушене право позивача захищено судом шляхом розгляду справи, за наслідками якого судом скасований як незаконний наказ відповідача про його звільнення із займаної посади, позивач поновлений на посаді державної служби, на його користь з відповідача стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Надана позивачем медична документація посвідчує лише стан здоров`я останнього, жодних даних про наявність причинного зв`язку між наявним станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок незаконного звільнення в цій медичній документації не наведено. Інших доказів з цього приводу судам першої та апеляційної інстанцій позивач не надав.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача скасування судового рішення в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог його адміністративного позову з прийняттям нового судового рішення про задоволення цих вимог.

Інші доводи апеляційних скарг на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головно управління Держпраці у Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 25 січня 2021 року.