Справа № 640/9954/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9954/20 Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів Мєзєнцева Є.І., Парінова А.Б.

за участю секретаря Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року

у справі №640/9954/20 (розглянуто у порядку письмового провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державної аудиторської служби України

про визнання протиправним та скасування Наказу від 01.04.2020 №114-о, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної аудиторської служби України (надалі - відповідач), в якому просила суд, з урахуванням уточнюючої позовної заяви:

- визнати наказ Державної аудиторської служби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " протиправним в частині;

- зобов`язати Державну аудиторську службу України викласти пункт 1 наказу Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " в такій редакції: 1. "Припинити 01 квітня 2020 року державну службу ОСОБА_1 , як державному службовцю категорії "А", зарахованому за штат Державної аудиторської служби України відповідно до частини першої статті 81-1 Закону України "Про державну службу" з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.";

- зобов`язати Державну аудиторську службу України викласти пункт 2 наказу Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " в такій редакції: " 2. Фінансовому управлінню: виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний один календарний день щорічної основної відпустки за період роботи з 02 жовтня 2019 року по 01 квітня 2020 року; виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року включно пропорційно відпрацьованому часу; провести в установленому порядку остаточний розрахунок після надходження до Держаудитслужби листка непрацездатності ОСОБА_1 ";

- стягнути з Державної аудиторської служби () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн (дві тисячі гривень).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " державну службу ОСОБА_1 припинено 01 квітня 2020 року відповідно до ч. 1 ст. 871 Закону України "Про державну службу". Одночасно із припиненням державної служби ОСОБА_1 фінансовому управлінню відповідно до наказу Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний один календарний день щорічної відпустки за період роботи з 12.10.2019 по 01.04.2020 та провести в установленому порядку остаточний розрахунок після надходження до Держаудитслужби листка непрацездатності ОСОБА_1 . Позивач вважає, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства, винесений з порушенням визначеної законодавством процедури та підлягає визнанню його протиправним в частині.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що попередження було надіслано на електронну адресу, яку позивачем не зазначав у своїх документах при прийнятті на роботу. Крім того, апелянт зазначає, що ні матеріали дисциплінарних проваджень, ні матеріали справи, ні жодні докази, надані Відповідачем до суду не містять відомостей про складання протягом всього періоду перебування ОСОБА_1 на державній службі за штатом Держаудитслужби (з 02.10.2019 по 01.04.2020) жодного акту про її відсутність на робочому місці, так само як і не містять жодної інформації про необхідність подання ОСОБА_1 письмових пояснень щодо причин своєї відсутності. Таким чином, протягом усього часу перебування ОСОБА_1 на державній службі за штатом Держаудитслужби позивач належним чином виконував свої обов`язки і жодних заперечень зазначеного факту Держаудитслужбою у період з 02.10.2019 по 01.04.2020 у визначеному законодавством порядку надано не було. З огляду на зазначене, Держаудитслужба не мала жодних законних та обґрунтованих підстав для здійснення коригування табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 за період з 02.10.2019 по 31.01.2020, гак само як і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали правових підстав не табелю вати ОСОБА_1 протягом усього строку перебування її за штатом Держаудитслужби, а саме, з 02.10.2019 по 01.04.2020.

В судовому засіданні представник позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити без змін рішення першої інстанції. Так, як позивач після прийняття наказу зараховання за штату до Державної аудиторської служби України на роботу не з`являлася та не виконувала завдання керівництва.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 22.07.2015 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 727-р призначено Головою Державної фінансової інспекції України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.10.2015 року № 868 Державну фінансову інспекцію реорганізовано шляхом перетворення та утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29.09.2019 № 867 01.10.2019 року та відповідно до наказу Державної аудиторської служби України від 01.10.2019 № 510-о ОСОБА_1 звільнена з посади Голови Державної аудиторської служби України.

Наказом Держаудитслужби від 02.10.2019 № 512-о ОСОБА_1 зарахована за штату Державної аудиторської служби України.

Відповідно до наказу Держаудитслужби від 15.10.2019 № 325-в ОСОБА_1 у період з 15 по 21 жовтня 2019 року надано відпустку без збереження заробітної плати.

Наказом Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " державну службу ОСОБА_1 припинено 01 квітня 2020 року відповідно до ч. 1 ст. 871 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до листа Національного агентства України з питань державної служби № 2418/20-20 від 20.03.2020 року "Щодо надання пропозиції вакантної посади" надано 3 пропозиції вакантних посад від 19.03.2020 року ОСОБА_1 як державному службовцю категорії "А", зарахованому за штат.

Відповідно до листка тимчасової непрацездатності в період з 20 березня по 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 хворіла.

Держаудитслужба листом від 23.03.2020 № 09- 22 запросила ОСОБА_1 для ознайомлення з пропозиціями вакантних посад. Зазначений лист було надіслано ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку, що зафіксовано протоколом фіксації від 23.03.2020 року № 42.

Листом від 24 березня 2020 року № 0916/166-2020 ці самі пропозиції були надіслані з проханням надати на офіційну електронну адресу Держаудитслужби рішення щодо згоди або відмови щодо запропонованих посад або прибути для ознайомлення до 25 березня 2020 року та складено протоколи фіксації від 24.03.2020 № 43 та № 44.

ОСОБА_1 24 березня 2020 року листом через засоби телекомунікаційного зв`язку повідомила Держаудитслужбу, що перебуває на лікуванні та не має можливості прибути до Держаудитслужби для ознайомлення з пропозиціями вакантних посад, про що Держаудитслужба повідомила Національне агентство України з питань державної служби листом від 25 березня 2020 року № 09-14/169-2020.

Листом від 26 березня 2020 року № 09-16/172-2020 Держаудитслужба надіслала ОСОБА_1 три пропозиції вакантних посад НАДС з проханням повідомити Держаудитслужбу про прийняте до 31 березня 2020 року, що зафіксовано протоколами фіксації від 26.03.2020 № 51 та № 52.

Відповідно до табелів обліку робочого часу по ОСОБА_1 у період з 02.10.2019 по 31.01.2020, в яких відображено: за жовтень 2019 року напрацьовано 16 робочих днів, за листопад 2019 року - 21 робочий день, за грудень 2019 року - 21 робочий день та за січень 2020 року - 21 робочий день.

Однак, Держаудитслужба здійснила два дисциплінарних провадження стосовно заступника начальника Відділу забезпечення діяльності керівництва ОСОБА_2 та директора Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку ОСОБА_3 .

Так, під час дисциплінарних проваджень, які були порушені відповідно до наказів Держаудитслужби від 31.03.2020 № 112-о та № 113-о стосовно зазначених посадових осіб, було встановлено, що табелі обліку робочого часу по ОСОБА_1 за лютий, березень 2020 року не велися.

Відповідно до доручення заступника Голови Держаудитслужби Юлії Солянік від 29.04.2020 № 25/1-25-91-2020 департамент роботи з персоналом та організаційного розвитку доповідною запискою від 29.04.2020 надав пропозиції заступнику Голови Держаудитслужби Юлії Солянік про надання уточнених табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 за період з 02.10.2019 по 31.01.2020 з позначкою "НЗ" (нез`ясовані причини).

Наказу Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о фінансовому управлінню наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний один календарний день щорічної відпустки за період роботи з 12.10.2019 по 01.04.2020 та провести в установленому порядку остаточний розрахунок після надходження до Держаудитслужби листка непрацездатності ОСОБА_1 .

Листом Держаудитслужби від 01 квітня 2020 року № 09-16/185-2020 ОСОБА_1 повідомлено про припинення державної служби та запрошено для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки.

Відповідно до наказу Держаудитслужби від 23 квітня 2020 року № 132-о "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 " ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористаний один календарний день щорічної основної відпустки за період з 02 жовтня 2019 року по 01 квітня 2020 року.

Не погоджуючись із таким рішенням Держаудитслужби позивач звернулась із зазначеним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було встановлено, що ОСОБА_1 у період з 02.10.2019 по 01.04.2020 не перебувала в адміністративній будівлі Держаудитслужби та не здійснювала жодних доручень, що підтверджується матеріалами службового розслідування, наданих відповідачем до суду на виконання вимог ухвали від 25.06.2020. Крім того, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів щодо оскарження Наказів від 23.04.2020 №130-о та від 28.04.2020 №142-о в судовому порядку, що свідчить про їх правомірність. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, що відповідач, з урахуванням строків, визначених частиною другою статті 87-1 Закону України "Про державну службу", здійснив всі передбачені законодавством заходи для доведення інформації для ознайомлення з пропозицією запропонованою НАДС вакантних посад до позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

В частині позовних вимог щодо визнання наказу Державної аудиторської служби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " протиправним в частині, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 р. N 889-VIII.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом частини 3 названої статті Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 871 Закону № 889-VIII крім підстав, передбачених статтею 87 цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу. Державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті. Умови оплати праці державних службовців, зазначених у частині другій цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України. Протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу.

Частиною 5 статті 871 Закону № 889-VIII встановлено, що якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

Згідно частини 6 статті 871 Закону № 889-VIII якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державний службовець тричі відмовився від переведення на іншу посаду відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, без виплати вихідної допомоги.

Порядок ознайомлення державного службовця із пропозицією щодо зайняття вакантної посади визначено "Порядком надання пропозицій щодо зайняття вакантної посади державної служби державним службовцям, звільненим з посади державної служби категорії "А" відповідно до статті 871 Закону України "Про державну службу" № 27-20, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 21.02.2020 № 27-20 (надалі - Порядок № 27-20).

Згідно пункту 7 Порядку № 27-20 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, НАДС надсилає державному органу пропозицію (пропозиції) для ознайомлення з нею державного службовця.

Служба управління персоналом державного органу ознайомлює державного службовця з відповідною пропозицією (пропозиціями) та протягом трьох робочих днів з дня ознайомлення державного службовця повідомляє НАДС та державний орган, в якому державному службовцю запропоновано вакантну посаду, про згоду або відмову щодо зайняття запропонованої йому вакантної посади, разом із наданням копій підтверджуючих документів (пропозиції або акта про відмову державного службовця від зайняття запропонованої вакантної посади).

До строку ознайомлення з пропозицією (пропозиціями) не зараховуються дні, коли державний службовець фактично не працював з поважних причин (тимчасової непрацездатності, відрядження, перебування у відпустці тощо).

У разі неможливості ознайомити державного службовця у строк, визначений абзацом другим цього пункту з поважних причин, служба управління персоналом державного органу повідомляє про це НАДС.

У разі відмови державного службовця від зайняття запропонованої НАДС вакантної посади або відмови від ознайомлення з пропозицією, служба управління персоналом державного органу складає акт у двох примірниках.

Відмова від ознайомлення державного службовця з пропозицією вважається відмовою від зайняття запропонованої НАДС вакантної посади відповідно до частини четвертої статті 871 Закону України "Про державну службу".

Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку визначається "Порядком фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку" № 1042, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042 (надалі - Порядок № 1042).

Згідно пункту 2 Порядку № 1042 інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службу управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 1042 факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що на виконання частини четвертої статті 871 Закону України "Про державну службу" та згідно з Порядком надання пропозицій щодо зайняття вакантної посади державної служби державним службовцям, звільненим з посади державної служби категорії "А" відповідно до статті 87-1 Закону України "Про державну службу", затвердженим наказом Національного агентства України з питань державної служби 21.02.2020 №27-20, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.03.2020 за №256/34539, НАДС надіслало на адресу Держаудитслужби пропозиції щодо зайняття вакантних посад державного службовця для ознайомлення з ним ОСОБА_1 , звільненої з посади розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29.09.2019 року №867-р.

Так, Держаудитслужба листом від 23.03.2020 року № 09-22 запросила ОСОБА_1 для ознайомлення з пропозиціями вакантних посад від 19.03.2020 року №1, №2, №3.

Зазначений лист було надіслано ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку, що зафіксовано протоколом фіксації від 23.03.2020 року № 42 на адресу електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач в позивній заяві та в апеляційній скарзі наголошено на тому, що вказана електронна адреса не надавалась відповідачеві та не була зазначена в особовій справі позивача, а тому не мала братись відповідачем до уваги при направленні вказаного листа.

Судом першої інстанції звернуто увагу, що у своєму відзиві відповідачем жодним чином не зазначено, а матеріалами особової справи не підтверджено, що вказана адреса електронної пошти, на яку було направлено лист 23.03.2020 року № 09-22, належить позивачеві.

Проте, листом від 24 березня 2020 року № 0916/166-2020 ці самі пропозиції були надіслані з проханням надати на офіційну електронну адресу Держаудитслужби рішення щодо згоди або відмови щодо запропонованих посад або прибути для ознайомлення до 25 березня 2020 року та складено протоколи фіксації від 24.03.2020 року № 43 та № 44.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, що вказаний лист відповідачем було направлено на адресу електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та підтверджується протоколом від 24.03.2020 року №43.

Проте, доказів на підтвердження того, що така поштова адреса належить позивачеві, матеріали справи не містять.

Відповідно до протоколу від 24.03.2020 року №43 пропозиції щодо зайняття вакантних посад державної служби були направлені через офіційну сторінку Facebook ОСОБА_1 , проте суд першої інстанції звернув увагу, що такий порядок надсилання позивачеві інформації стосовно вакантних посад суперечить пункту 2 Порядку № 1042, оскільки такі контактні дані не містяться в особовій справі позивача.

Крім того, в матеріалах справи також наявний протокол фіксації доведення інформації стосовно вакантних посад позивачу від 24.03.0202 року №43, відповідно до якого така інформація була направлена на номер мобільного телефону позивача ( НОМЕР_2 ), який зазначений в особовій справі.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції позивачем та його представником не заперечувався вказаний факт, а отримання позивачем такого листа з пропозиціями вакантних посад підтверджується зворотним повідомленням про факт такого отримання, на підтвердження чого відповідачем до матеріалів справи долучено відповідний скрин-шот (стор. 14 том ІІ).

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 24 березня 2020 року засобами телекомунікаційного зв`язку повідомила Держаудитслужбу про перебування її на лікуванні та про відсутність можливості прибути до Держаудитслужби для ознайомлення з пропозиціями вакантних посад, про що Держаудитслужба повідомила Національне агентство України з питань державної служби листом від 25 березня 2020 року № 09-14/169-2020.

Враховуючи зазначене, листом від 26 березня 2020 року № 09-16/172-2020 Держаудитслужба надіслала ОСОБА_1 три пропозиції вакантних посад НАДС з проханням повідомити Держаудитслужбу про прийняту до 31 березня 2020 року вакантну посаду, що зафіксовано протоколами фіксації від 26.03.2020 року № 51 та № 52. Дані факти не заперечуються позивачем, а факт направлення та отримання такого листа підтверджується протоколом від 26.03.2020 року №52 та відповідними скрин-шотами (т. 2 стор. 25-29 том ІІ).

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що матеріали справи спростовують доводи позивача про те, що у період з 02.10.2019 року по 01.04.2020 рік останню жодного разу не запропоновано переведення на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу.

З листа від 25.03.2020 року 09-14/169-2020 вбачається, що відповідач повідомив Національне агентство України з питань державної служби про сплив шестимісячного терміну з дня прийняття рішення суб`єктом призначення щодо звільнення ОСОБА_1 з посади державної служби категорії "А" та просив надати методичну допомогу щодо подальших дій у даній справі.

Суд першої інстанції звернув увагу, а апелянтом не заперечується, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29.09.2019 року №867-р позивача вже було звільнено з посади Голови Державної аудиторської служби України відповідно до частини першої статті 871 Закону України "Про державну службу", а наказом Держаудитслужби від 02.10.2019 року №512-о ОСОБА_1 зарахована за штат Державної аудиторської служби України.

Так, в даному випадку відповідач, у розумінні приписів Закону України "Про державну службу", не позбавлений був права на видання Наказу від 01.04.2020 року № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " у період тимчасової непрацездатності позивача.

З аналізу матеріалів справи колегія суддів доходить висновку, що відповідач, з урахуванням строків, визначених частиною другою статті 87-1 Закону України "Про державну службу", здійснив всі передбачені законодавством заходи для доведення інформації для ознайомлення з пропозицією запропонованою НАДС вакантних посад до позивача.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнати наказ Державної аудиторської служби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " протиправним в частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про виплату позивачу шести посадових окладів за останньою посадою, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 статті 871 Закону № 889-VIII встановлено, що якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

Під час розгляду справи колегіє суддів встановлено, а позивачем не спростовано, що остання на з`являлася на робочому місці та від запропонованих посад відмовилася, а отже в даній частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язати Державну аудиторську службу України викласти пункт 2 наказу Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " в такій редакції: " 2. Фінансовому управлінню: виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний один календарний день щорічної основної відпустки за період роботи з 02 жовтня 2019 року по 01 квітня 2020 року; виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року включно пропорційно відпрацьованому часу; провести в установленому порядку остаточний розрахунок після надходження до Держаудитслужби листка непрацездатності ОСОБА_1 ", колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" затверджено типову форму № П-5 "Табель обліку використання робочого часу", в якій фактично ведеться облік робочого расу.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, що табелі обліку робочого часу по ОСОБА_1 велися заступником начальника Відділу забезпечення діяльності керівництва ОСОБА_2 та погоджувалися директором Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку ОСОБА_3 , в яких дійсно було відображено за жовтень 2019 року напрацьовано 16 робочих днів, за листопад 2019 року - 21 робочий день, за грудень 2019 року - 21 робочий день та за січень 2020 року - 21 робочий день.

Однак, відповідно до Наказів від 31.03.2020 №112-о та №113-о Державною аудиторською службою України порушено дисциплінарні провадження щодо можливого невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків або перевищення службових повноважень під час складання табелю обліку робочого часу державного службовця, зарахованого за штат Держаудитслужби, стосовно ОСОБА_3 - директора Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку та стосовно ОСОБА_2 - заступника начальника Відділу забезпечення діяльності керівництва.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2020 витребувано від Державної аудиторської служби України належним чином завірені копії наказів щодо притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з проведенням службового розслідування (перевірки) щодо ведення табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 та належним чином завірені копії розпорядчих документів, які регулюють питання перетину/пропуску працівників на підприємство, та докази ознайомлення позивача з такими документами.

З наданих до суду першої інстанції матеріалів дисциплінарних проваджень стосовно зазначених осіб вбачається, що протягом жовтня - грудня 2019 та 2020 років заступником начальника відділу забезпечення діяльності керівництва Державної аудиторської служби України ОСОБА_2 та директором Департаменту роботи з персоналом та організаційного розвитку ОСОБА_3 оформлювалися та підписувалися табелі обліку використання робочого часу державним службовцем, звільненим з посади державної служби категорії "А" і зарахованим за штат Держаудитслужби на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.09.2019 №867 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної аудиторської служби України".

Як зазначено у поданні дисциплінарної комісії від 13.04.2020, як внутрішніми розпорядчими документами Держаудитслужби, так і Наказом №80 не унормовані питання оформлення табелів обліку використання робочого часу державних службовців за штатом, відповідальні особи за ведення відповідних табелів не визначені.

Крім того, у табелі обліку використання робочого часу за жовтень-грудень 2019 та січень 2020 років державного службовця за штатом відображена інформація у вигляді умовної позначки "Р", якою відзначають години роботи зазначеного службовця у відповідні дні вказаних місяців.

Частиною 2 статті 871 Закону України "Про державну службу" встановлено, що державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу.

Національним агентством з питань державної служби у листі від 02.12.2019 № 8761/13-19 (вх. Держаудитслужби №14-3360- від 02.12.2019) висловлено позицію стосовно того, що державний службовець за штатом продовжує перебувати на державній службі та повинен дотримуватися у службовій діяльності вимог Закону України "Про державну службу" та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби і дотримуватися правил внутрішнього службового розпорядку.

Судом першої інстанції встановлено, що в ході дисциплінарного провадження стосовно табелів робочого часу за жовтень-грудень 2019 та січень 2020 відносно ОСОБА_1 дисциплінарною комісією було отримано пояснення директора Департаменту адміністративно-господарського забезпечення ОСОБА_4 , який повідомив про те, що вхід до адміністративної будівлі Державної аудиторської служби України у період з 02.10.2019 по 01.04.2020 ОСОБА_1 не здійснювався, підтверджуючих документів щодо перебування ОСОБА_1 в адміністративній будівлі Держаудитслужби не було надано. Також отримано пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_4 у своїх поясненнях від 10.04.2020 повідомив, що у період з 01.10.2019 по 01.04.2020 ОСОБА_1 до адміністративної Держаудитслужби ним не допускалася та вказав: "в другій половині грудня 2019 року один раз бачив ОСОБА_1 в адміністративної будівлі (гаражне приміщення) Держаудитслужби".

Сторож ОСОБА_5 у поясненнях (без дати) зазначив, що у період його змін з 01.10.2019 по 01.04.2020 ОСОБА_1 проходила на початку листопада через пост охорони один раз та у грудні виходила двічі через пост охорони. Однак ним до адміністративної будівлі через пост охорони за пред`явленням сторожу службового посвідчення чи відповідно до пункту 4 Інструкції ОСОБА_1 до адміністративної будівлі Держаудитслужби не допускалася.Сторожі ОСОБА_6 у поясненні від 11.04.2020 та ОСОБА_7 у поясненнях від 12.04.2020 зазначили, що ОСОБА_1 у період з 01.10.2019 по 01.04.2020 вхід до адміністративної будівлі Держаудитслужби через пост охорони не здійснювався та відповідно за пред`явленням сторожу службового посвідчення чи згідно з пунктом 4 Інструкції ОСОБА_1 до адміністративної будівлі Держаудитслужби не допускалася.

Таким чином, оскільки вказані табелі робочого часу велися ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за наслідками дисциплінарного провадження Наказами від 23.04.2020 №130-о та від 28.04.2020 №142-о відповідно, до вказаних осіб застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зауваження (щодо ОСОБА_3 ) та догану (щодо ОСОБА_2 ).

З огляду на зазначене, на виконання доручення заступника Голови Держаудитслужби Юлії Солянік від 29.04.2020 №25/1-25-91-2020, Департамент роботи з персоналом та організаційного розвитку доповідною запискою від 29.04.2020 надав пропозиції заступнику Голови Держаудитслужби Юлії Солянік про надання уточнених табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 за період з 02.10.2019 по 31.01.2020 з позначкою "НЗ" (нез`ясовані причини).

За таких обставин, відповідачем було встановлено, що ОСОБА_1 у період з 02.10.2019 по 01.04.2020 не перебувала в адміністративній будівлі Держаудитслужби та не здійснювала жодних доручень, що підтверджується матеріалами службового розслідування, наданих відповідачем до суду на виконання вимог ухвали від 25.06.2020.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів щодо оскарження Наказів від 23.04.2020 №130-о та від 28.04.2020 №142-о в судовому порядку, що свідчить про їх правомірність.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2019 року № 977 «Умови оплати праці державних службовців категорії "А", зарахованих за штат державного органу» ці Умови регулюють питання оплати праці державних службовців категорії "А", зарахованих за штат державного органу відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу" (надалі - Постанова №977).

Згідно пунктів 2, 3 Постанови №977 за рахунок фонду оплати праці, передбаченого єдиним кошторисом видатків органу державної влади, державним службовцям категорії "А", зарахованим за штат державного органу, здійснюється виплата за фактично відпрацьований час: посадового окладу за останньою займаною посадою; надбавки за вислугу років (3 відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу); надбавки за ранг державного службовця. Державним службовцям категорії "А", зарахованим за штат державного органу, які звільняються, проводиться нарахування заробітної плати у місяці звільнення за фактично відпрацьований час.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що заробітна плата нараховується державним службовцям, які працюють за штатом виключно за фактично відпрацьований час.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник апелянта не надав переконливих доказів того, що позивач протягом жовтня 2019 року по березень 2020 року перебувала на робочому місці та виконувала доручення керівника.

Посилання представника апелянта на ту обставину, що відповідачем відносно відсутності позивача на робочому місці не було складено жодного акту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги позивачем не заперечувалося не спростовано факт відсутності останньої на робочому місці.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Державної аудиторської служби України викласти пункт 2 наказу Держаудитслужби від 01.04.2020 № 114-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1 " в такій редакції: " 2. Фінансовому управлінню: виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний один календарний день щорічної основної відпустки за період роботи з 02 жовтня 2019 року по 01 квітня 2020 року; виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року включно пропорційно відпрацьованому часу; провести в установленому порядку остаточний розрахунок після надходження до Держаудитслужби листка непрацездатності ОСОБА_1 ".

Щодо позовних вимог в частині стягнути з Державної аудиторської служби () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000,00 (дві тисячі) гривень, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів доходить висновку, що позивачем не надано доказів у підтвердження понесення душевних страждань, а сам факт наявного протиправного звільнення на думку позивача не приймається колегією суддів до уваги, так як судом не встановлено протиправність дій зі сторони відповідача.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Є.І. Мєзєнцев

А.Б. Парінов

Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року.