Справа № 160/15819/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

05 січня 2021 р. Справа № 160/15819/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхно І.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 21.10.2020 року №1720-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо земельної ділянки у власність;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (Ідентифікаційний код юридичної особи 3979282) надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для зведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 05.09.2019, у якому просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 гектари для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0168. За результатами розгляду клопотання Відповідачем надіслано відповідь, оформлену листом 02.10.2019 №Г-12278/0-6129/0/95-19, відповідно до якої Позивачу відмовлено у видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою. Вказану відмову Позивач оскаржив в судовому порядку. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 в адміністративній справі №160/4631/20 Відповідач повторно розглянув клопотання Позивача та видав наказ від 21.10.2020 №1720-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Позивач вважає, що виданий наказ від 21.10.2020 є незаконним, а відмова безпідставною та такою, що порушує права Позивача.

Позивач зауважує, що відмова у видачі дозволу з підстав інших, ніж передбачені ч.7 ст.118 ЗК України, є неправомірно. На необхідність посилання в рішенні щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою лише на підстави, передбачені ч.7 ст.118 ЗК України, наголошував і Дніпропетровський окружний адміністративний суд в рішенні від 17.07.2020 по справі №160/4631/20, яким зобов`язав Відповідача повторно розглянути клопотання. Позивач вважає, що враховуючи відсутність на момент подачі ним клопотання у Державному земельному кадастрі відомостей про наявність у користуванні інших осіб сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0168, відповідачем було протиправно відмовлено у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою без належних доказів того, що земельна ділянка на яку претендує Позивач, використовується третіми особами. При цьому, на думку позивача, самі по собі державні акти на право постійного користування земельною ділянкою, видані іншим особам, після набрання чинності ЗК України 2001 року не посвідчують таких прав, оскільки вказані особи зобов`язані були їх переоформити. Враховуючи те, що Позивачем були подані достатні та належні документи, а Відповідачем не наведено існування обставин, передбачених чинним законодавством, що можуть слугувати підставою для відмови у наданні дозволу, то Позивач вважає, що у даному випадку у Відповідача відсутні повноваження діяти на власний розсуд, у зв`язку з чим зазначає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області видати дозвіл.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в адміністративній справі, а також витребувано від відповідача додаткові докази у справі.

Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ст. ст. 258, 262 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

29.12.2020 засобами поштового зв`язку до суду від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшли клопотання про залученні третіх осіб, відзив на позовну заяву та витребувані докази.

У відзиві на позов відповідач не визнав позовні вимоги та просив відвмовити у їх задоволенні з огляду на те, що Головним управлінням у встановлений законом строк та в межах повноважень було розглянуто заву Позивача від 05.09.019 та відмовлено останньому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою листом №Г-12278/0/6129/0/95 від 02.10.2019, який було оскаржено ОСОБА_1 . Рішенням Дніпропетровського окружного адмінітсративного суду від 17.07.2020 у справі №160/4631/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Ухвалою Третього апеляцінйого адмінітсративного суду від 30.09.2020 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області повернуто. На виконання вищезазначених судових рішень за результатами повторного розгляду заяви Головним управлінням було прийнято наказ від 21.10.2020 №1720-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Таким чином, Відповідачем в повному обсязі було виконано рішення Дніпропетровського окружного адмінітсративного суду від 17.07.2020 по спарві №160/4631/20. Позивачеві було повідомлено про відсутність відомостей щодо припинення права користування або визнання нечинними зазанчених Державних актів на право постійного користування земельними ділянками, з якими перетинається земельна ділянка, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої у власність бажає отримати позивач. Відповідач наголошує, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в порядку безпоплатної приватизації, відповідно до вимог статей 15-1, 116, 118, 121, 122 ЗК України, віднесено до дискреційних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. З урахуванням вищевикладеного, Відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, безпідставними, непідтвердженими належними та достатніми доказами, а також такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Представник ОСОБА_4 за довіренністю ОСОБА_3 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 05.09.2019, у якому просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 гектари для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0168.

Листом «Про розгляд заяви» від 02.10.2019 №Г-12278/0-6129/0/95-19 Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відмовило, зокрема, й позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства посилаючись на те, що за інформацією відповідача земельна ділянка, яка зазначена на доданих до клопотанні графічних матеріалах, перебуває у постійному користуванні третіх осіб згідно з державними актами на право постійного користування землею.

Не погодившись з вказаною відмовою у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, ОСОБА_4 у 22.04.2020 звернуся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 в адміністративній справі №160/4631/20 позов ОСОБА_4 задоволено частково та:

- визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, оформлену листом №Г-12278/0-6129/0/95-19 від 02.10.2019р. «Про розгляд заяви», у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.);

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, 8-9 поверх; ) повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 05.09.2019р. та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні та вимог Земельного кодексу України;

- відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі №160/4631/20 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на вищевказане рішення повернуто апелянту.

21.10.2020 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 по справі №160/4631/20 Головним управління Держгеокадастру у Харківській області розглянуто заяву гр. ОСОБА_3 , яка діє за довіреністю від гр. ОСОБА_1 , про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0000 га, розташованої за межами населених пунктів на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, за результатами розгляду якої прийнято наказ №1720-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Вищезазначеним наказом ОСОБА_2 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарстваорієнтованою площею 2,0000 га, розташованої за межами населених пунктів на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Відмова вмотивована тим, що за інформацією Відділу у Кегичівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, згідно з доданими до заяви графічними матеріалами земельна ділянка, яку планує отримати у власність гр. ОСОБА_1 має накладання на земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні гр. ОСОБА_5 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІV-ХР №027251 від 11.03.2001, гр. ОСОБА_6 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІV-ХР №027257 від 11.03.2001, гр. ОСОБА_7 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІV-ХР №027258 від 11.03.2001, а також на земельні ділянки, які зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26.08.2020 за №231 на ім`я гр. ОСОБА_8 , від 26.08.2020 за №231 на ім`я гр. ОСОБА_9 , від 02.10.2020 за №231 на ім`я гр. ОСОБА_10 , від 02.07.2020 за №231 на ім`я гр. ОСОБА_11 , та від 25.08.2020 за №231 на ім`я гр. ОСОБА_12 . Всупереч ч.6 ст.118 ЗК України заявником не додані погодження землекористувачів.

Вважаючи зазначений наказ відповідача незаконним, а відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність безпідставною та такою, що порушує права позивача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст.3 Земельного кодексу України; далі ЗК України)

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені статтею 122 ЗК України.

Згідно з частиною 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 року затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до цього Положення Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29.09.2016 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 року за №1391/29521, затверджено Положення про Головне управління Держгеокадастру в області.

Згідно з цим Положенням Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством (пп.13 п.4 Положення).

Відтак, до повноважень відповідача, як територіального органу Держгеокадастру, належить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Кіровоградської області, у тому числі передача таких земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у порядку, передбаченому статтею 118 ЗК України.

Судом встановлено, що позивач у вересні 2019 року звернувся до відповідача як до розпорядника земель державної власності із заявою від 05.09.2019 про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою її формування та державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, маючи намір у подальшому отримати її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в порядку безоплатної приватизації.

За наслідками розгляду цієї заяви відповідачем було відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а мотиви відмови викладені у листі від 02.10.2019 №Г-12278/0-6129/0/95-19 «Про розгляд заяви».

Законність мотивів відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки була предметом розгляду в адміністративній справі №160/4631/20, у якій позивач просив:

- визнати протиправною відмову відповідача, оформлену листом №Г-12278/0-6129/0/95-19 від 02.10.2019р. «Про розгляд заяви», у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 га для ведененя особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.);

- зобов`язати відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів.

За результатами судового розгляду вказаних вимог Дніпропетровським окружним адміністративним судом постановлено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 . Тобто, порушене право позивача щодо належного розгляду його заяви від 05.09.2019 було відновлено за наслідками вирішення спору та прийняття судом рішення у справі №160/4631/20, яким зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 05.09.2019. Підстав для спонукання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, про що він просив у позові, суд під час розгляду адміністративної справи №160/4631/20 не знайшов.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 року в адміністративній справі №160/4631/20 набрало законної сили 30.09.2020.

Матеріали спарви не містять доказів, що після цього ОСОБА_2 звертався до відповідача за отриманням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не подавав інших заяв/клопотань щодо обраної ним земельної ділянки, позначеної на графічних матеріалах, доданих до заяви від 05.09.2019, чи щодо будь-якої іншої земельної ділянки.

Спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 21.10.2020 №1720-УБД виданий відповідачем за наслідками повторного розгляду заяви представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 від 05.09.2019, на виконання рішення суду в адміністративній справі №160/4631/20.

Факт того, що позивач вважає протиправним наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 21.10.2020 року №1720-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», не свідчить про те, що між даними сторонами виник новий спір, оскільки цей наказ прийнятий за тією ж заявою позивача від 05.09.2019 про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, щодо тієї ж земельної ділянки та з тих самих мотивів, що рішення відповідача, оформлене листом №Г-12278/0-6129/0/95-19 від 02.10.2019р. «Про розгляд заяви», яке оскаржувалось в адміністративній справі №160/4631/20.

Заявлена ж у цій справі похідна позовна вимога про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для зведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів за його заявою від 05.09.2019 також була предметом спору в адміністративній справі №160/4631/20 та вирішена судом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частинами 2, 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 8 статті 382 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз зазначених норм свідчить, що КАС України передбачає такі види судового контролю за виконанням судового рішення: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України), визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України), оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, вчинених при примусовому виконанні рішення суду (стаття 287 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 року у справі №806/2143/15 вказав, що зазначені правові норми КАС України (статті 382, 383) мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, установленому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення або стягнення заборгованості за іншим судовим рішенням.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в іншому (новому) судовому провадженні не розглядаються.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Спір у справі, що розглядається, є тотожним спору в адміністративній справі №160/4631/20, оскільки він виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. У спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, неодноразово наведеній у постановах від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 03.04.2019 у справі №820/4261/18, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а, від 24.09.2020 у справі №640/15623/19.

Крім того, суд звертає увагу, що в постанові від 29.07.2020 у справі №580/1264/19 Верховний Суд вказав, що у разі порушення зазначеного порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду провадження у справі належить закривати з посиланням на те, що спір вирішений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже з урахуванням правової позиції Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що проваження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256 Кодексу КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №160/15819/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 2 статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя І.В. Юхно