Справа № 240/7533/20
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
25 січня 2021 року м. Житомир справа № 240/7533/20
категорія 112030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати неправомірними відмови відповідача у розгляді його заяви про поновлення виплати пенсії, викладені у відмовах від 12.03.2020 та 22.04.2020;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області розглянути відповідну заяву про поновлення виплати йому пенсії, подану 07.08.2019, та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії, відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Ухвалою від 27.05.2020 відкрито провадження у справі №240/7533/20 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
22 червня 2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Аргументуючи таку позицію відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1522 "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян" визначено, що з 01.01.2007 органам Пенсійного фонду України передаються архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років та закриті на момент передачі. Таким чином, пенсійні справи, виплата пенсії по яких припинена до 01.01.2004, до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавались. В зв`язку з чим, відповідач зазначив, що позивач не перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та жодного рішення про припинення виплати йому пенсії відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" управління не приймало.
Крім того відповідач зазначив, що згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання. До заяви про поновлення виплати пенсії додаються паспорт громадянина України (не паспорт для виїзду за кордон), копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків та довідка ВАТ "Ощадбанк" або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ "Ощадбанк". Однак позивач в порушення зазначених норм законодавства не надав усіх необхідних документів.
Враховуючи вищезазначене, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області просило відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.97-98).
Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
У відповідності до частини четвертої статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 в період з 07.09.1950 по 13.01.1977 проходив військову службу в Радянській армії, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.61).
Наявною у матеріалах справи копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Житомирським обласним військовим комісаріатом, підтверджується, що з 15 січня 1977 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років на підставі (далі мовою оригіналу) "Положения о порядке назначения и выплаты государственных пенсий и пособий лицам офицерского состава, прапорщикам и мичманам Советской Армии и Военно-Морского Флота и их семьям" (а.с.59).
Судом встановлено та визнається сторонами, що 20 грудня 1991 року ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік.
У зв`язку з цим, Житомирський обласний військовий комісаріат, починаючи з 1992 року, припинив виплату йому пенсії.
07 серпня 2019 року представник позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності - ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області із заявою, в якій просив поновити ОСОБА_1 виплату пенсії (а.с.64-65). До вказаної заяви представником було додано нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву ОСОБА_1 від 02.07.2019 про поновлення виплати йому пенсії з 07.10.2009 (а.с.29), а також нотаріально посвідчену та апостильовану копію його паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с.39-57), та нотаріально засвідчені копії трудової книжки (а.с.61-62) та пенсійного посвідчення (а.с.59-60). Крім того, 30 серпня 2019 року представник позивача подав до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області ідентифікаційний код позивача (а.с.58-66).
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі №240/12297/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019 року, а також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019 у повній відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с.32-36).

Здійснивши повторний розгляд звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019 про поновлення виплати йому пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслало представнику позивача Меламеду В.Б. лист від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 (а.с.74-76), в якому зазначило, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Порядок №22-1) заява про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. При цьому, законним представником, згідно з статтею 242 Цивільного кодексу України, є батьки (усиновлювачі) стосовно своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, опікуни стосовно малолітньої особи та фізичної особи визнаної недієздатною. Таким чином, подання заяви про поновлення виплати пенсії представником за дорученням Порядком №22-1 не передбачено. Крім того, вказано, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1522 "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян" визначено, що з 01.01.2007 органам Пенсійного фонду України передані пенсійні справи з

Міністерства оборони України, осіб, що одержують пенсію відповідно до закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років. Відповідно до актів передачі справ, пенсійна справа ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавалась.

Також у листі від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі - Порядок 3-1) заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання. У разі відсутності в органах, що призначають пенсії, пенсійної справи, заява на поновлення виплати пенсії подається через уповноважений структурний підрозділ Міністерства оборони України, тобто Житомирський обласний військовий комісаріат. До заяви про поновлення виплати пенсії додаються такі документи: паспорт громадянина України; копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; довідка ВАТ "Ощадбанк" або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ "Ощадбанк". Однак заявником не подавалась заява з дотриманням вищезазначених вимог. З огляду на що, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило представника позивача, що у разі надання ОСОБА_1 заяви та документів, передбачених Порядком 22-1 або Порядком 3-1, буде прийняте відповідне рішення (а.с.74-76).

02 квітня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області звернення (а.с.78-81) в якому вказав, що викладені в листі від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 доводи про те, що представник, який діє на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності не має законних підстав передавати до органу Пенсійного фонду України особисто підписану особою заяву про поновлення пенсії, суперечать нормам закону, оскільки під вжити у п.1.5 Порядку №22-1 терміном "подання заяви" слід розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про поновлення пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера, вже ним підписаної, до відповідного органу Пенсійного фонду України.

З приводу відсутності у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області пенсійної справи ОСОБА_1 , представник позивача у зверненні від 02.04.2020 вказав, що у відповіді від 20.08.2019 №СЗ 4351 (а.с.70), наданій Житомирським обласним військовим комісаріатом на його звернення, комісаріат повідомив, що документи, необхідні для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , будуть надіслані до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у разі надходження від останнього відповідного запиту. З огляду на це представник позивача зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області має можливість вчинити дії, спрямовані на отримання від Житомирського обласного військового комісаріату пенсійної справи ОСОБА_1 .

Враховуючи вищезазначені обставини, представник позивача Меламед В.Б. просив Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не порушувати законодавство та поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (а.с.78-81).

Здійснивши розгляд вказаного звернення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслало представнику позивача Меламеду В.Б. лист від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737, в якому з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1522 зазначило, що відповідно до актів передачі справ, пенсійна справа ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавалась. Рішення про призначення, поновлення пенсії може бути прийнято після надання відповідної заяви та документів, на підставі яких визначається право на призначення (поновлення) та виплату пенсії. На даний час в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області відсутні документи, на підставі яких виплачується пенсія (а.с.82-83).

Позивач вважає, що на підставі рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 у справі №25-рп виплата пенсія йому має бути відновлена, а тому він звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначено в Законі України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон України №2262-XII).

Згідно з частиною 1 статті 1-1 Закону №2262-XII, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Статтею 62 Закону України №2262-XII передбачено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Натомість, пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України № 1058-IV).

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Відносини з приводу припинення та поновлення виплати пенсії врегульовані статтею 46 Закону України № 1058-IV.

Так, пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону України № 1058-IV було встановлено, що виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, міжнародні договори між Україною та Ізраїлем з питань пенсійного забезпечення не укладалися.

Згідно з статтею 51 Закону України № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 від 07.10.2009 року пункт 2 частини першої статті 49, та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що оспорюються, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного вище рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини прийшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелами права та обов`язкові для виконання Україною, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Аналізуючи наведені вище положення Закону, суд приходить висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 відсутні законодавчі підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, а відтак виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії. З цього часу органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, суд вважає, що виплата пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, оскільки це суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".

Частиною 2 статті 49 Закону України № 1058-IV визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), а також поновлення виплати пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 35/13402 (далі - Порядок №3-1).

Згідно з абзацом 2 пункту 4 Порядку №3-1 заява про припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні тощо, подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання.

Таким чином, законодавцем передбачено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється на підставі особистої заяви пенсіонера. При цьому, відсутні вказівки на те, що пенсіонер повинен особисто звернутися до органу ПФУ та позбавлений можливості подати особисто підписану ним заяву та належні документи через свого представника, який діє на підставі нотаріальної довіреності.

Суд звертає увагу відповідача, що особисто підписану ОСОБА_1 заяву про поновлення виплати йому пенсії, яка була нотаріально посвідчена та апостильована (а.с.27-30), до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подав представник позивача, який дія на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що не суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 14 Порядку №3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший і поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсії, при поданні заявником всіх необхідних документів.

Водночас переліку документів, які необхідно подати разом із заявою про поновлення виплати пенсії, норми Порядку №3-1 не містять. Пункт 7 Порядку №3-1 визначає перелік документів, які надаються для призначення пенсії за вислугу років, а не для поновлення виплати такої пенсії.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач в оскаржуваних відмовах, оформлених листами від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 та від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737, безпідставно посилався на ненадання позивачем копії документа про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків та довідки ВАТ «Ощадбанк» або іншого документу, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ «Ощадбанк», оскільки подання таких документів разом із заявою про поновлення виплати пенсії Порядком №3-1 не передбачено.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 30 серпня 2019 року представник позивача подав до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області документ про присвоєння ОСОБА_1 реєстраційного номеру облікової картки платника податків (а.с.58-66).

Згідно з пунктом 15 Порядку №3-1 особа, яка звертається за призначенням пенсії (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити уповноваженій особі органу, що призначає пенсію, паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність посилань відповідача на необхідність подачі позивачем паспорта громадянина України та документів щодо місця його проживання (реєстрації) в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 додавав нотаріально посвідчену та апостильовану копію його паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с.39-57), який з огляду на положення статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III є належним документом, який засвідчує його особу та підтверджує громадянство України.

Пунктом 17 Порядку №3-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.

З аналізу вищезазначених норм Порядку №3-1 вбачається, що у випадку наявності законних підстав та за умови дотримання особою вимог зазначеного порядку, що регулюють процедуру поновлення виплати раніше призначеної пенсії відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України приймає рішення про відновлення раніше призначеної пенсії.

Позивач, як громадянин України, незалежно від місця його проживання, на підставі рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 має право на поновлення виплати йому пенсії. Крім того, при подачі до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області через свого представника заяву про поновлення виплати йому пенсії позивач діяв у відповідності до Порядку №3-1, а тому відповідач на протязі 10-ти денного строку повинен був розглянути заяву та прийняти рішення про поновлення призначеної пенсії.

Щодо доводів відповідача, про те, що пенсійна справа позивача знаходиться на архівному зберіганні в Житомирському обласному військовому комісаріаті, та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавалась, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення та виплати пенсій деяким категоріям громадян" затверджено Порядок передачі органам Пенсійного фонду України функції з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян (далі - Порядок №1522).

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1522 Міністерство оборони ... та інші органи, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" було зобов`язано забезпечити проведення інвентаризації пенсійних справ, виплатних та інших документів, необхідних для виконання функцій з призначення і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", передачу їх до 1 січня 2007 року органам Пенсійного фонду України згідно з актами, складеними за формою, що затверджується органами, зазначеними у цьому пункті, за погодженням з Пенсійним фондом України, та виплату пенсій до визначеного строку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 Порядку №1522 органи, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб":

в) здійснюють за графіками, затвердженими органами Пенсійного фонду України, передачу пенсійних справ та виплатних документів, про що складають акт приймання-передачі за формою, що затверджується Пенсійним фондом України;

ґ) передають за формою, що затверджується Пенсійним фондом України: закриті виплатні документи та відомості на виплату пенсії за останніх три роки; архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років.

В свою чергу, відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1522 органи Пенсійного фонду України приймають згідно із затвердженими графіками від органів, що здійснюють призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", пенсійні справи, виплатні та інші документи, необхідні для виконання функцій з призначення і виплати пенсій.

Отже, саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області перейшли повноваження із виплати пенсії відповідній категорії пенсіонерів (особам, звільненим з військової служби).

Частиною 3 статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Постановою правління Пенсійного фонду України № 28-2 від 22.12.2014 затверджено Положення про головні управління пенсійного фонду України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Підпунктом 5 пункту 4 цього Положення зазначено, що Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 вказаного Положення Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області наділене повноваженнями витребувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на нього функцій щодо поновлення виплати пенсії.

Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області отримавши заяву позивача та виявивши, що його пенсійна справа не була передана до управління, повинно було витребувати у Житомирського обласного військового комісаріату пенсійну справу ОСОБА_1 та прийняти рішення про поновлення виплати йому пенсії.

Однак, відповідач свого обов`язку не виконав, натомість безпідставно відмовив позивачу у поновленні пенсії.

З наведеного слідує, що безумовно ОСОБА_1 як громадянин України, незалежно від місця його проживання, має право на виплату призначеної йому пенсії, а тому Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовив позивачу у поновлення виплати йому пенсії.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії, оформлені листами від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 та від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737, є протиправними.

Вирішуючи питання щодо ефективного захисту права ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення, порушеного суб`єктом владних повноважень, суд зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 зазначила, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

У постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду наголошує, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вжив активні дії) з проханням поновити виплату йому пенсії, проте йому було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентного органу по відношенню до пенсіонера, який є громадянином України та проживає за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України". Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена у зв`язку з виїздом позивача на постійне місце проживання закордон, а тому саме з цього часу відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсії позивачу.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Вказана правова позиція сформована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9 та ч. 2 ст. 245 КАС України суд, з метою ефективного захисту права позивача на пенсійне забезпечення, вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року поновлення та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 КАС України).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З наявної у матеріалах справи квитанцій від 22.05.2020 №59773 вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні з даним позовом до суду сплатив судовий збір в розмірі 840,40 гривень.

Враховуючи задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,40 гривень.

Керуючись статями 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003; ) про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, оформлені листами від 12.03.2020 №0600-0325-8/6805 та від 22.04.2020 №0600-0325-8/13737, в поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003; ) провести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) з 07 жовтня 2009 року поновлення та виплату пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м.Житомир, 10003, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,40 грн. (вісімсот сорок гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович