Справа № 640/31523/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року м. Київ № 640/31523/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Левкович А.С., розглянувши в судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги

Леонідівни (02002, м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 4-А, офіс 35-Б)

про визнання протиправними дій, скасування постанов,

за участю:

представника позивача - не прибула,

відповідача - не прибула,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса №6051, виданого 13 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року ВП №63389291 та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2020 року ВП №63389291.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що виконавче провадження щодо стягнення з позивача заборгованості повинно бути відкрите за місцем її проживання, яким є місто Коростишів Житомирської області. При цьому, прийнявши виконавчий документ у вигляді виконавчого напису приватного нотаріуса відповідач порушив вимоги закону та відкрив виконавче провадження у межах власного виконавчого округу.

Також позивач стверджувала, що виконавчий напис нотаріуса №6051 виданий 13 березня 2019 року, тобто в період дії редакції статті 91 Закону України «Про нотаріат», якою передбачалось, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Відтак, на думку позивача, станом на момент прийняття оскаржуваних постанов, строк пред`явлення виконавчого напису сплив.

У відзиві на адміністративний позов відповідач повідомила, що до заяви про примусове виконання рішення було додано оригінал виписки по рахунку, з якої вбачається, що на рахунку № НОМЕР_1 , який належить боржнику та станом на 22 жовтня 2020 року наявні кошти в розмірі 1,00 грн. Відтак, на думку відповідача, стягувачем приватному виконавцю подано документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться в межах виконавчого округу приватного округу приватного виконавця Юхименко Ольги Леонідівни.

Крім того, відповідач просила врахувати, що виконавчий документ було повернуто стягувачу 17 грудня 2019 року, а тому звернувшись до приватного виконавця Юхименко Ольги Леонідівни у жовтні 2020 року стягувач не пропустив встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У призначене судове засідання позивач та відповідач не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Неявка у призначене судове засідання представників учасників справи, повідомлених про дату, час та місце розгляду справи у передбачений статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України спосіб, є перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

22 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №63389291 з примусового виконання виконавчого напису №6051, виданого 13 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. про стягнення з боржника - ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості у розмірі 50 261,24 грн.

Також, 27 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, пунктом 1 якої звернуто стягнення на доходи боржника, а саме дохід, який боржник отримує у Глибочицькій сільській раді Житомирського району Житомирської області.

Незгода позивача із вказаними постановами зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегулювано Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про виконавче провадження» від від 02.06.2016 р. №1404-VІІІ (далі по тексту - Закон №1404-VIII), Законом України від 02.06.2016 №1403-VІІІ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VІІІ).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону №1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Преамбулою Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вимоги до виконавчого документу регулюються статтею 4 Закону №1404-VIII, відповідно до якої у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Згідно частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом приписів пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону №1403-VIII передбачено, що в Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Відповідно до статті 25 Закону №1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Інформація про приватних виконавців виконавчого округу та реквізити їхніх офісів розміщуються у всіх судах та в органах державної виконавчої служби, розташованих у межах відповідного виконавчого округу. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно частини 2 статті 24 Закону №1403-VIII приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Закон України «Про виконавче провадження» і Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому згідно з частиною 3 статті 25 Закону №1403-VIII право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

При цьому, зі змісту частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII слідує, що у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Згідно частини 4 статті 24 Закону №1404-VIII виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Частиною 5 статті 24 Закону №1404-VIII визначено, що у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби. Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII).

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (частина 3 статті 26 Закону №1404-VIII).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина 5 статті 26 Закону №1404-VIII).

Згідно витягу з Єдиного реєстру приватних виконавців, приватний виконавець Юхименко Ольга Леонідівна здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі міста Києва.

Таким чином, відповідач має право здійснювати дії, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження, у територіальних межах м. Києва. Це можливо у випадку, якщо місце проживання або місцезнаходження боржника зареєстроване у м. Києві або ж майно боржника знаходиться у м. Києві.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови від 27 жовтня 2020 року місцезнаходженням боржника є: Житомирська область, м. Коростишів, вул. Січових Стрільців, буд. 16.

Як випливає з положень чинного законодавства, реєстрація фізичної особи за певними адресами її проживання (перебування) спрямована, у тому числі, на створення фактичного та юридичного, а отже більш чи менш постійного правового зв`язку з відповідним місцем в межах територіальної одиниці або держави в цілому, необхідного для реалізації нею своїх громадянських прав та виконання обов`язків. У той же час, факт проживання особи у певному місці, якщо він береться до уваги суб`єктом влади з будь-якою легітимною метою та може потягнути за собою виникнення інших правовідносин, не може виникнути сам по собі, відтак повинен бути належним чином зафіксований та підтверджений.

Натомість, у даній справі такий правовий зв`язок нічим не доведений.

Відповідач не надав суду доказів виконання ним вимог Закону стосовно вчинення заходів, необхідних для перевірки інформації про дійсне місце проживання, перебування або наявність майна боржника у відповідному виконавчому окрузі в місті Києві.

З огляду на це суд зазначає, що приватним виконавцем місце проживання боржника у місті Києві не підтверджено жодними документальними доказами; відтак суд приходить до висновку про протиправність дій приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, оскільки такі дії вчинені всупереч вимог статті 24 Закону №1404-VIII.

Аналогічна правова позиція визначена в постанові Верховного Суду у справі №804/476/17 від 29.01.2020 року.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту вбачається, що позивач з 04 квітня 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявними матеріалами справи підтверджується, що разом із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач подав довідку, якою підтвердив, що у клієнта - позивача, є рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Перший Український Міжнародний Банк», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4.

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Згідно статті 3 наведеного Закону кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Статтею 7 зазначеного Закону передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.

Картковий рахунок - це банківський поточний картковий рахунок Клієнта, який відкривається на договірній основі для обліку грошових коштів Клієнта та здійснення розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України. По картковому рахунку проводиться облік операцій за платіжними картками Клієнта.

Суд вважає, що у даному випадку місцезнаходженням майна є не місце розташування самого банку, де відкритий рахунок, а самі банківські рахунки чи електронні гаманці, на яких обліковуються кошти та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою відповідних платіжних інструментів, однак такі рахунки або електронні гаманці не є майном у розумінні положень статті 190 Цивільного кодексу України, оскільки вони не є окремими речами чи їх сукупністю, а фактично вони є засобом обліку руху грошових коштів та призначені для виконання клієнтами платіжних систем певних операцій.

Статтею 190 Цивільного кодексу України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 цього ж Кодексу).

Пунктами 3.1, 3.2 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ встановлено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Грошові знаки випускаються у формі банкнот і монет, що мають зазначену на них номінальну вартість.

Поняття «картковий рахунок» було передбачено Постановою Національного Банку України від 19 жовтня 2005 року «Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням» №137, яке втратило чинність на підставі постанови Національного Банку України від 30 квітня 2010 року №223.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що «картковий рахунок» є майном в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України. Так само, не передбачено й визначення місцезнаходження «карткового рахунку» за місцем знаходження будь-якого банку.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що на картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 , відкритому в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» знаходяться грошові кошти, що давало б підстави вважати їх майном боржника, відповідно, визначати за допомогою цього місцезнаходження майна боржника.

В той же час, самим відповідачем зазначається, що на вказаному рахунку значилась сума 1,00 грн., в той час як розмір заборгованості за виконавчим документом становить 50 261,24 грн.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню як протиправна та прийнята з порушеннями вимог статті 24 Закону №1404-VIII.

В частині посилань позивача на те, що станом на дату відкриття виконавчого провадження сплив строк пред`явлення виконавчого напису, адже станом на дату його видачі нормами чинного Закону України «Про нотаріат» передбачено, що строк пред`явлення виконавчого напису становить 1 рік.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.

Частина 1 статті 12 Закону №1404-VIII передбачає, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття (частина 2 статті 12 вказаного Закону).

Так, відповідно до статті 91 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на момент вчинення виконавчого напису) виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що виконавчий напис №6051, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 13 березня 2019 року.

У даному виконавчому написі вказано, що він набирає чинності з дати вчинення та має бути пред`явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Частиною 4 статті 12 Закону №1404-VIII передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Наявні матеріали виконавчого провадження містять копію постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 17 грудня 2019 року, тобто має місце факт пред`явлення виконавчого документа до пред`явлення та, як наслідок, переривання строку його пред`явлення.

Наведене, спростовує доводи позивача про пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Водночас, встановлені вище порушення відповідачем вимог статті 24 Закону №1404-VIII є на думку суду достатньою підставою для скасування постанови у судовому порядку.

Умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визначений статтею 68 Закону №1404-VІІІ.

Так, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Факт прийняття відповідачем оскаржуваної постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2020 року є підтвердженням відсутності у позивача як боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, тобто відсутності майна у розумінні статті 190 Цивільного кодексу України та додатково свідчить про протиправність прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року.

Як наслідок, підлягає скасуванню і постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні від 27 жовтня 2020 року №63389291, оскільки прийнята поза межами повноважень відповідача.

Зважаючи на те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо відкриття виконавчого провадження №63389291 всупереч вимог статті 24 Закону №1404-VІІІ, суд вважає, що всі наступні виконавчі дії, вчинені в межах даного виконавчого провадження є також протиправними.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваних постанов.

При цьому, суд зазначає, що задоволення адміністративного позову повинно призводити до відновлення порушеного права позивача у сфері публічно-правових відносин. В той же час, таке відновлення повинно відбуватись у законодавчо передбачений спосіб.

Відповідно, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника буде належним та достатнім в даному випадку способом захисту порушеного права позивача як боржника в межах ВП №63389291.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування не виконав.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 47, 72 - 78, 241 - 246, 250, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року, про стягнення з боржника основної винагороди від 25 квітня 2019 року та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2020 року ВП №63389291.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук