Справа № 200/10464/20-а
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 р. Справа№200/10464/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду подана позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27-а, ), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови в призначенні пенсії та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 26 серпня 2020 року про відмову у призначенні пенсії відповідно до ч. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити позивачу пенсію відповідно до ч. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" з 16 травня 2020 року.

Ухвалою суду від 16 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці з 04 січня 2021 року по 22 січня 2021 року, розгляд справи здійснено 25 січня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 25 серпня 2020 року звернувся до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області з метою призначення пенсії згідно п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення». Рішенням відповідача № 264 від 26 серпня 2020 року про відмову в призначенні пенсії було відмовлено у задоволенні заяви, з тих підстав, що у трудовій книжці НОМЕР_2 від 01.02.2001р. ОСОБА_2 відсутні необхідні записи про навчання у Комунарському гірничо- металургійному інституті. Згідно наданого диплому навчання НОМЕР_3 Комунарського гірничо-металургійного інституту ОСОБА_2 час навчання перевищує термін, так як дата вступу в цей заклад 01.09.1982р. та дата закінчення у 1989р. (рішення Державної екзаменаційної комісії від 16.06.1989 р.), тому період навчання не зараховано до страхового стажу.»

Вказані дії відповідача вважає неправомірними та рішення про відмову у призначенні пенсії є таким, що підлягає скасуванню оскільки відповідачем не враховано, хоча й зазначено у спірному рішенні, що ОСОБА_2 в період з 15 вересня 1984 року по 29 квітня 1986 року проходив військову службу. Отже, відповідач не врахував те, що період навчання у вищому навчальному закладі з 01 вересня 1982 року по 16 червня 1989 року, включає в себе також період проходження строкової служби (армії).

Вважає, що період навчання у Комунарському гірничо-металургійному інституті складає 5 (п`ять) років без врахування строку проходження військової служби, що не перевищує встановлений термін для зарахування даного періоду до страхового стажу.

Зазначає, що не зарахування відповідачем до страхового стажу періоду навчання та відмова Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України суперечить вимогам чинного законодавства та порушує його права у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву. Відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що рішенням від 26 серпня 2020 року № 294 позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки у наданій трудовій книжці НОМЕР_2 від 01.02.2001р. ОСОБА_1 відсутні необхідні записи про навчання у Комунарському гірничо- металургійному інституті. Згідно наданого диплому навчання НОМЕР_3 Комунарському гірничо-металургійного інституту ОСОБА_1 час навчання перевищує встановлений термін, так як дата вступу в цей заклад 01.09.1982р. та дата закінчення у 1989 р. ( Рішення Державної екзаменаційної комісії від 16.06.1989 р.) тому період навчання не зараховано до страхового стажу.

Також зазначає, що у наданої трудової книжки НОМЕР_2 від 01.02.2001 р. відсутні необхідні записи про час проходження строкової служби ОСОБА_1 також відсутні дані про період проходження військової служби. Згідно наданої довідки про проходження служби на майора ОСОБА_1 не можливо врахувати час військової служби з 15.07.1984 п. по 29.04.1986 р. так як у довідці відсутній кутовій штамп організації та не вказані підстави надання цієї довідки.

Вважає, що страховий стаж ОСОБА_1 за наданими документами складає 21 рік 00 місяців 01 день, що не відповідає умовам пункту 4 частини 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також зазначає, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно- правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.

З зазначених причин відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статтей 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд установив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Золотівським ВМ Первомайського МВУМВС України в Луганській області, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

25 серпня 2020 року позивач звернувся до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області з метою призначення пенсії згідно п. 4 ч. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення».

Рішенням відповідача № 264 від 26 серпня 2020 року про відмову в призначенні пенсії було відмовлено у задоволенні заяви, з тих підстав, що у трудовій книжці НОМЕР_2 від 01.02.2001р. ОСОБА_2 відсутні необхідні записи про навчання у Комунарському гірничо- металургійному інституті. Згідно наданого диплому навчання НОМЕР_3 Комунарського гірничо-металургійного інституту ОСОБА_2 час навчання перевищує термін, так як дата вступу в цей заклад 01.09.1982р. та дата закінчення у 1989р. (рішення Державної екзаменаційної комісії від 16.06.1989 р.), тому період навчання не зараховано до страхового стажу.»

Також у спірному рішенні визначено, що у наданої трудової книжки НОМЕР_2 від 01.02.2001 р. відсутні необхідні записи про час проходження строкової служби ОСОБА_1 також відсутні дані про період проходження військової служби. Згідно наданої довідки про проходження служби на майора ОСОБА_1 не можливо врахувати час військової служби з 15.07.1984 п. по 29.04.1986 р. так як у довідці відсутній кутовій штамп організації та не вказані підстави надання цієї довідки.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з диплому серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у вересні 1982 року поступив до Комунарського гірничо-металургійного інституту, який закінчив у 1989 році за спеціальністю промислове цивільне будівництво.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_5 , ОСОБА_1 проходив військову службу з 15 липня 1984 року по 29 квітня 1986 року у військовій частині НОМЕР_6 . Також матеріали справи містять посвідчення офіцера серії НОМЕР_7 , довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії.

Отже, спірним питання даної справи є неврахування періоду навчання позивача з 01 вересня 1982 року по 16 червня 1989 року.

Приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд керувався наступним.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 2 Перехідних положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення.

Згідно з п. а ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення дострокової пенсії за віком мають:

1) особи, хворі на гіпофізарний нанізм (ліліпути), диспропорційні карлики - після досягнення чоловіками 45 років, жінками 40 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років у чоловіків і не менше 15 років у жінок;

2) особи з інвалідністю по зору I групи - сліпі та особи з інвалідністю з дитинства I групи - після досягнення чоловіками 50 років, жінками 40 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років у чоловіків і не менше 10 років у жінок;

3) жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років;

4) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок;

5) дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, діти, які стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзацу чотирнадцятого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Як вже зазначалось, позивач протягом 2016-2017 років брав участь в АТО на території Донецької та Луганської областей. Дані обставини підтверджені вказаним вище посвідченням офіцера та посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_8 .

Щодо терміну навчання позивача, суд не приймає доводів відповідача, що термін навчання ОСОБА_1 перевищує п`ять років, оскільки матеріалами справи підтверджено, що в період з вересня 1982 року по червень 1989 року ОСОБА_1 проходив навчання в Комунарському гірничо-металургійному інституті, який закінчив у 1989 році за спеціальністю промислове цивільне будівництво. Проте відповідачем проігноровані ті обставини, що в період з 1984 року по 1986 рік позивач проходив військову службу у лавах збройних сил, що також документально підтверджено.

Таким чином, на переконання суду, у відповідача були відсутні законні підстави для незарахування періоду навчання до стажу позивача, а як наслідок для відмови в призначенні пенсії.

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 встановлено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників.

Вищевказаний Порядок, як вбачається з його назви та змісту, поширюється саме на випадки відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Суд зауважує, що позивачем в повній мірі надані документи, які підтверджують, як періоди навчання позивача так й періоди проходження військової служби.

Статтею 56 Закону України Про пенсійне забезпечення, визначались види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію. У відповідності до цієї норми до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації (пункт д частини 1).

Також суд зазначає, що Пенсійний фонд, під час вирішення питання щодо призначення пенсії, зобов`язаний збирати, перевіряти певні обставини та відомості, які необхідні для вирішення питання щодо призначення пенсії, для чого останньому надається тримісячний термін.

Водночас, відповідно до частини 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно норм пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Проте, суд зауважує, що відсутність можливості проведення перевірки не може позбавляти позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач, при вирішення питання про призначення пенсії позивачу, не дотримався справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, оскільки не використав надані законом повноваження для з`ясування тих чи інших обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч. 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено належного обґрунтування правомірності прийнятого рішення, тому рішення відповідача від 26 серпня 2020 року № 294 про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі East/West Alliance Limited проти України (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах Beyeler v. Italy № 33202/96, Oneryildiz v. Turkey № 48939/99, Moskal v. Poland № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96).

На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В контексті розгляду даної справи, повноваження щодо прийняття рішення про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного фонду України.

За таких обставин слід зобов`язати Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 25 серпня 2020 року відповідно вимогам законодавства та з урахуванням висновків суду.

Прийнявши неправомірне рішення, відповідач діяв поза межами статті 19 Конституції України та законів України, не визнавши право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту судом.

Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 26 серпня 2020 року № 294 про відмову у призначенні пенсії відповідно до частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до ч. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" з урахуванням висновків суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 січня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова