Справа № 120/5878/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

26 січня 2021 р. Справа № 120/5878/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: Військової частини НОМЕР_1 про: визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач).

За змістом прохальної частини позовної заяви позивач просить: визнати протиправним наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №77 від 13.03.2020 в частині нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому (позивачеві) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що отримав матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із захворюванням не у повному обсязі. На думку позивача, він має право на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, оскільки погіршення стану його здоров`я призвело до довготривалого лікування та реабілітації.

Зазначає, що ним були виконані усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема рапорт про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідні документи про стан здоров`я та перебування на реабілітації. Відтак, вважає наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 77 від 13.03.2020 в частині нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням протиправним та таким, що порушує його права.

Ухвалою суду від 10.11.2020 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до положень ст. 262 КАС України. Відповідно до ухвали витребувано у військової частини НОМЕР_1 та зобов`язано надати на адресу суду у 15-денний термін з дня отримання ухвали про відкриття провадження наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №77 від 13.03.2020.

Даною ухвалою також установлено сторонам строк на подання заяв по суті.

Про відкриття провадження у справі та можливість самостійно отримати копію ухвали від 10.11.2020 та копії позовної заяви з додатками в приміщенні Вінницького окружного адміністративного суду відповідач проінформований 17.11.2020, що підтверджується телефонограмою, складеною секретарем судового засідання.

Крім того, ухвалу від 10.11.2020 та копії позовної заяви з додатками вручено представнику відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується розпискою від 18.12.2020 (а.с. 61).

Таким чином, вважається, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд цієї адміністративної справи.

13.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зазначено, що позивач, проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , звернувся до командира війскової частини рапортом за вх. №1619 від 08.02.2020 з проханням про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до резолюції командира війскової частини, рапорт позивача було опрацьовано та на підставі наказу командира від 13.03.2020 №77 виплачено матеріальну допомогу у розмірі визначеному відповідно до фінансових асигнувань та із урахуванням наказу Міністерства оборони України №45 від 18.02.2020 в силу п. 6 якого було встановлено, що матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачувати у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Відтак відповідач вважає, що розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 11.01.2021 у відповідача повторно витребувано та зобов`язано у 3-денний термін з дня отримання даної ухвали надати суду належним чином засвідчені копії: наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №77 від 13.03.2020.

Копію ухвали від 11.01.2021 відповідач отримав 14.01.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 417.

18.01.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач спростовує доводи відповідача. Зокрема вказує, що відповідачем свідомо порушуються права позивача на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення. Окремо звернуто увагу на порушення відповідачем строку для подання відзиву на позов, в зв"язку з чим просить відмовити військовій частині у його прийнятті.

Відповідач вимоги ухвали суду від 10.11.2020 та від 11.01.2021 в частині його обов"язку надати суду витребуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №77 від 13.03.2020 не виконав, відомості щодо його неможливості подати на адресу суду не направляв.

Дослідивши наявні у справі документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.07.2018 № 177 був призначений наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 26.06.2018 №161 на посаду начальника відділення персоналу ВЧ НОМЕР_1 .

Під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 позивачем був поданий рапорт до командира ВЧ НОМЕР_1 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із важким станом здоров`я та надано відповідні документи про проходження його лікування, який був зареєстрований у ВЧ за вх.№1691 від 08.02.2020. До рапорта позивачем було додано виписний епікриз № 1009 від 06.02.2020.

Відповідно до відзиву, за резолюцією командира війскової частини, рапорт позивача було опрацьовано та на підставі наказу командира від 13.03.2020 №77 виплачено матеріальну допомогу у розмірі визначеному відповідно до фінансових асигнувань та із урахуванням наказу Міністерства оборони України №45 від 18.02.2020 в силу п. 6 якого було встановлено, що матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачувати у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.06.2020 № 173 ОСОБА_1 звільнено наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.05.2020 № 205 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Після звільнення та виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 позивач, вважаючи, що отримав матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із захворюванням не у повному обсязі, 11.07.2020 надіслав заяву до командира ВЧ НОМЕР_1 щодо перерахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та виплату останньої у розмірі місячного грошового забезпечення.

На вказане звернення позивача, листом від 21.07.2020 № 1619/157/2275 отримав відмову у перерахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. У відповіді позивачеві зазначено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових виплачена згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 77 від 13.03.2020. Суму матеріальної допомоги зазначено за відсутністю резолюції начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 . Виходячи з цього, ВЧ НОМЕР_1 не має законних підстав виплатити матеріальну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення.

Після отримання такої відповіді позивачем було подано заяву до Вінницького зонального відділу Військової Служби правопорядку від 17.08.2020, в якій він просив перевірити обставини невиплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення. До заяви позивач додав: рапорт на виплату матеріальної допомоги; виписний епікриз № 10728 від 27.12.2019; виписний епікриз № 1009 від 06.02.2020; довідку ВЛК №193 від 06.02.2020; виписний епікриз № 2586 від 12.03.2020; виписний епікриз № 3395 від 20.03.2020; виписний епікриз № 4239 від 12.06.2020; посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; заяву від 11.07.2020 командиру ВЧ НОМЕР_1 ; відповідь командира ВЧ на таку заяву від 11.07.2020 №1619/157/2275.

На подану заяву позивачеві направлено відповідь від Вінницького зонального відділу Військової Служби правопорядку від 21.08.2020 №2940/ср, в якій зазначено, що здійснення контролю за розміром виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не входить до компетенції Вінницького зонального відділу Військової Служби правопорядку, тому заяву направлено за належністю до ВЧ НОМЕР_2 для розгляду її по суті.

18.09.2020 за № 2/5040 позивачеві направлено відповідь від ВЧ НОМЕР_2 . У відповіді з посиланням на п. 6 наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45 «Про бюджетну політику» та наказ Міністерства оборони України від 04.03.2020 № 84 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45» зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 13.03.2020 № 77 нарахована та виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі окладу за військове звання у сумі 1410,00 грн.

Вважаючи наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 77 від 13.03.2020 в частині нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд бере до уваги, що відповідачем спірний наказ на вимогу суду, а саме ухвали від від 10.11.2020 та від 11.01.2021, не надано, пояснень щодо його неможливості подати на адресу суду не направлено. Проте, наявність спірного наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 77 від 13.03.2020 в частині нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням визнається обома сторонами, відтак в силу ч. 1 статті 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За наведеного, спірним питанням в контексті наведених обома сторонами обставин у заявах по суті є правомірність нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням відповідно до його рапорту від 07.02.2020 (а.с. 26).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спеціальним нормативним документом, який визначає основні засади соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей є Закон України №2011-XII від 20.12.1991 "Про правовий та соціальний статус військовослужбовців та членів їх сімей".

Стаття 9 зазначеного Закону передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 5 вказаної постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

На виконання зазначеної постанови прийнято наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам".

Пунктом 7, 9 розділу XXIV вказаного наказу передбачено:

- до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги;

- виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Пунктом 6 Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік" визначено, що матеріальна допомога військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачується у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Наказом Міністерства оборони України №84 від 04.03.2020 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 №45» п. 6 викладено новій редакції, відповідно до якої:

«Матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачувати у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Виплату матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав:

смерть дружини (чоловіка), дітей, батьків військовослужбовця;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз; довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В,С;

вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів».

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу.

Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Таким чином, повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Водночас, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.

Так, умовами виплати матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до нової редакції Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45, є зокрема порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз; довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії); вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

Матеріалами справи підтверджується, що ВЧ НОМЕР_1 неодноразово було направлено ОСОБА_1 на лікування, що підтверджується виписними епікризами.

Так відповідно до виписного епікризу № 10728 позивача госпіталізовано до кардіологічного відділення Військово-медичного клінічного центру Північного регіону в період з 17.12.2019 по 27.12.2019 на стаціонарне лікування, де за даними ЕКГ було виявлено порушення ритму по типу фібриляції передсердь.

В подальшому у зв`язку з погіршення стану здоров`я позивач направлений ВЧ НОМЕР_1 до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України, де був госпіталізований та перебував на лікуванні у кардіологічному відділенні з 15.01.2020 по 06.02.2020, у якому йому проведена медикаментозна кардіоверсія, що підтверджується виписним епікризом № 1009. Також були встановлені такі рекомендації: командиру ВЧ НОМЕР_1 направити ОСОБА_1 на ВЛК з метою визначення придатності до військової служби.

За висновками Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону було встановлено продовжити курс лікування, дотримуватись режиму відпочинку.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 06.02.2020 № 193 було проведено медичний огляд ВЛК ВМКЦ ЦР 06.02.2020. Встановлено діагноз: стан після медикаментозної кардіоверсії (23.01.2020, 02.02.2020) з приводу персистеючої форми фібриляції передсердь, пароксизму невідомої давності. Також було встановлено, що захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Розпорядженням командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.02.2020 № 139 ОСОБА_1 було направлено на військово-лікарську комісію терапевтичного профілю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 238 за вх. № 245 від 18.03.2020 встановлено, що 12.03.2020 госпітально військово-лікарською комісією терапевтичного профілю Військово- медичного клінічного центру Центрального регіону України, за розпорядженням командира НОМЕР_3 від 25.02.2020 № 139 було проведено медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

Постановою військово-лікарської комісії було встановлено діагноз, зокрема ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, порушення серцевого ритму у вигляді персистуючої часто рецидивуючої форми фібриляції передсердь з тахісистологічним типом збудження шлуночків, СШ (першої) стадії. Визначено, що захворювання пов`язані із захистом Батьківщини.

Відповідно до постанови військово-лікарської комісії про придатність до військової служби на підставі статей 40б, 54в, 42в, 43в, 64г, 13г, 23 г графи III Розкладу хвороб було встановлено те, що позивач непридатний до військової служби в мирний час, обмежено приданий у воєнний час.

Виписним епікризом № 2586 підтверджується те, що позивач перебував на лікуванні у кардіологічному відділенні кардіологічної клініки Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України з 25.02.2020 по 12.03.2020. У рекомендаціях було зазначено продовжити лікування та нагляд лікаря ВЧ НОМЕР_1 , кардіолога.

У період з 16.03.2020 по 20.03.2020 року позивач перебував на лікуванні у кардіологічному відділенні кардіологічної клініки Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України.

З 22.04.2020 позивачу надано статус особи з інвалідністю внаслідок війни III групи (посвідчення серія НОМЕР_4 ). Також в індивідуальній програмі реабілітації інваліда №50440 зазначено, що ОСОБА_1 постійно потребує медичної реабілітації, а саме: відновна терапія, профілактичні заходи, санаторно-курортного лікування, медичного обстеження.

Згідно із виписним епікризом № 4329, з 27.05.2020 року по 12.06.2020 позивач перебував на обстеженні та лікуванні в неврологічному відділенні клініки нейрохірургії та неврології Військово медичного клінічного центру Центрального регіону України.

На переконання суду, вказані обставини порушення стану здоров`я, довготривала реабілітаціє є умовами виплати позивачеві матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45 в редакції Наказу Міністерства оборони України від 04.03.2020 №84.

При цьому суд враховує, що позивачам були виконані усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, було подано за підпорядкуванням рапорт про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та було надано відповідні документи про стан його здоров`я та перебування його на реабілітації, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Відтак, нарахування відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 77 від 13.03.2020 ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням є таким, що порушує право позивача на отримання такої допомоги у належному йому розмірі, а тому є протиправним.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статей 17, частини 5 статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань (далі - ЄСПЛ) щодо застосування окремих положень цієї Конвенції.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. <…> органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії» №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

При вирішенні даної справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, у тому числі, в постанові від 21.11.2018 у справі №824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Крім того, при вирішенні цієї справи, суд також ураховує, що відповідач не надав будь-яких доказів відсутності чи обмеження видатків (фінансування) для виплати позивачеві спірної матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

За приписами ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Встановивши у ході розгляду справи протиправність нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання відповідача нарахувати позивачеві матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення та виплатити її з урахуванням виплачених сум.

Частиною другої статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, відтак такий не сплачувався, а отже не підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням.

Зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення та виплатити її з вирахуванням виплачених сум.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ); Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 )

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна