Справа № 400/6/20
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 р.м. ОдесаСправа № 400/6/20
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

м. Миколаїв;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

07.07.2020 року;

Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 7 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Господарського суду Миколаївської області про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державною судовою адміністрацією України через Державне казначейство України коштів, виділених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень у сумі 2 124 610,8 грн. у рахунок майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України положень закону, визнаних неконституційними.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 2004 року по 2019 рік позивач працював на посаді судді Господарського суду Миколаївської області. Починаючи з 2010 року, розмір його суддівської винагороди відповідно до ст. 129 Закону №2453-VI встановлено у сумі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно. З січня 2014 року по грудень 2016 року розмір посадового окладу розраховано відповідно до приписів ст. 133 Закону №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 року №716-VIІ, виходячи із посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. У період з січня 2017 року по грудень 2018 року розмір посадового окладу розраховано відповідно до приписів п. 23 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIІІ, ст. 133 Закону №2453-VI із застосуванням п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIІІ, виходячи із посадового окладу у розмірі 10-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у період з 04.12.2018 року по 06.01.2019 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на підставі рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018 по справі №1-7/2018 (4062/15). Зазначеним рішенням Конституційного Суду України визнано такими, що не відповідають Конституції України, усі зміни, внесені до положень Закону №2453-VI, а отже застосуванню при визначені суддівської винагороди підлягають приписи ст. 129 вказаного Закону попередньої редакції. Вказані обставини свідчать про те, що у період з 2014 року розмір посадового окладу визначався на підставі актів, які в подальшому визнані неконституційними, що завдало матеріальної шкоди у вигляді не донарахованої суддівської винагороди з урахуванням індексу інфляції у загальній сумі 2 124 610,8 грн., яка підлягає відшкодуванню відповідно до положень ч. 3 ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 7 липня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що з прийняттям Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина. Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень. Розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін. До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

З огляду на викладене, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погодився з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та помилково не враховано, що всі внесені зміни до положень первісної редакції Закону №2453-VI, якими встановлено порядок і розмір визначення суддівської винагороди судді місцевого суду, в тому числі в редакції Закону №192-VIІІ, направлені на її зменшення та свідчить про ухилення Держави від взятих на себе зобов`язань щодо здійснення фінансового (матеріального) забезпечення судді місцевого суду. Неконституційність положень всіх законів, якими внесено зміни до положень первісної редакції Закону №2453-VI, встановлено порядок і розмір визначення суддівської винагороди судді місцевого суду, підтверджена рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 по справі №1-7/2018 (4062/15). Про неконституційність положень закону про зменшення видатків Державного бюджету України на утримання судових органів, у тому числі на виплату суддівської винагороди, наголошувалось і у рішенні Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/99. Отже, вносячи зміни до Закону №2453-VI про зменшення посадового окладу судді місцевого суду, Держава порушила ч. 2 ст. 8, ч. 2 ст. 150 Конституції України. Умисне невиконання Державою зобов`язань з виплати судді місцевого суду суддівської винагороди, визначеної з урахуванням установлених Законом №2453-VI у первісній редакції розмірів посадового окладу є наслідком недоотримання позивачем визначеної суми суддівської винагороди та завдання матеріальної шкоди, яка підлягає виплаті відповідно до приписів ч. 3 ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України. Одночасно апелянт вказує на помилковість врахування судом першої інстанції у спірних правовідносинах положень Законів №1402-VIII та №1774-VIII, оскільки приписи вказаних актів не поширюються на суддівську винагороду суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна судова адміністрація України посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу Господарський суд Миколаївської області посилається на необґрунтованість доводів апелянта та відсутність обставин для скасування судового рішення.

У письмових поясненнях ОСОБА_1 висловлює незгоду із доводами відповідача та додатково підтримує свою правову позицію.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року, оскільки сторони повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, звернулись із клопотанням про розгляд справи без їх участі, з огляду на одержання раніше витребуваних доказів та достатність матеріалів для розгляду справи, вирішено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, позивач має стаж роботи суддею майже 40 років, з них у період з 2004 року по 06.01.2019 рік - на посаді судді Господарського суду Миколаївської області.

Починаючи з 2010 року посадовий оклад позивача встановлювався відповідно до ч. 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

У зв`язку із прийняттям Закону України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 року №716-VII з січня 2014 року посадовий оклад позивача виплачувався у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

У зв`язку із прийняттям Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року №76-VIII з січня 2015 року посадовий оклад позивача виплачувався у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

29.03.2015 року Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд від від 12.02.2015 року №192-VIII "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції, відповідно до ст. 133 якого у період по грудень 2016 року посадовий оклад позивача залишився на рівні 10 мінімальних заробітних плат.

З 1 січня 2017 року по 03 грудня 2018 року розмір посадового окладу позивача до проходження кваліфікаційного оцінювання визначався відповідно п. 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VІІІ і п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ та становив 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду №11-р/2018 від 04.12.2018 розмір посадового окладу позивача до проходження кваліфікаційного оцінювання було встановлено, виходячи з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посилаючись на те, що рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними усі зміни, внесені до положень Закону №2453-VI, встановлено, що положенням ст. 133 Закону №2453-VI підлягають застосуванню у первісній редакції, тобто визначеній у ст. 129 вказаного Закону, і підтверджено нарахування позивачу посадового окладу у період з січня 2014 року з порушенням його права на належне матеріальне забезпечення судді місцевого суду, чим завдано матеріальної шкоди, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про стягнення неодержаних коштів у зв`язку із прийняттям незаконних актів органу державної влади.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частинами 2 та 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону №2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом №192-VIІІ було викладено в новій редакції Закон №2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон №1402-VIII, частинами 1 та 2 ст. 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 ст. 135 Закону №1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.

Водночас, Законом №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону №1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

Статтями 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1762 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3723 грн.

Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41- 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18- 20, сторінка 132 з наступними змінами).

Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41- 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18- 20, сторінка 132 з наступними змінами).

Згідно із ч. 1 ст. 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначалося вище, ч. 3 ст. 129 Закону № 2453-VI 9у первинній редакції) та ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Згідно із п. 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами.

Визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи показав, що дія положень частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII втратила чинність з 04.12.2018 року і не має зворотної сили, оскільки в даному випадку не пом`якшується та не скасовується відповідальність особи.

Отже, Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 змінило законодавче регулювання для правовідносин, що мають місце з дати його ухвалення.

У тому числі, апеляційний суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у зразковій справі №200/9195/19-а, про правомірність виплати суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, суддівської винагороди відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI в його первинній редакції, пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для обчислення посадового окладу судді після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

Разом з цим, апеляційний суд враховує, що спірним у цій справі є питання відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди у зв`язку із нарахуванням суддівської винагороди на підставі положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із змінами до Закону, які в подальшому визнані в установленому порядку такими, що не відповідають вимогам Основного Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

На думку колегії суддів, підставою для застосування вказаних норм є безумовний зв`язок між «законними очікуваннями» особи, а саме сподівання на отримання певних виплат, які внаслідок визнання закону неконституційним призведуть до покращення її становища, та вжиттям конкретних дії органів державної влади, спрямованих «проти» конкретної особи, яка зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта.

Прийняття неконституційного закону чи іншого правового акта не є однозначною підставою для твердження про «помилку держави», оскільки на певному етапі правовідносин відповідні закони та інші правові акти були прийняті в рамках Конституції України.

Отже, встановлення відшкодування матеріальної шкоди, що фактично означає відповідальність суб`єкта владних повноважень, не можливе без встановлення причинно-наслідкового зв`язку між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною особі.

Доведенню підлягають обставини, що на підставі закону (окремих положень), визнаного неконституційним, були вжиті конкретні дії органів державної влади, спрямовані «проти» конкретної особи, яка зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта.

З огляду на те, що у спірний період нарахування позивачу відбувалось на підставі чинних норм законодавства, у позові не обґрунтовано неправомірність дій (вчинення протиправних дій) органом державної влади задля недоотримання позивачем коштів на підставі норм законодавства, які в подальшому визнані неконституційними, а після прийняття відповідного рішення Конституційного Суду України нарахування суддівської винагороди відбувалось згідно відповідних приписів та правомірно, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність обставин для задоволення адміністративного позову.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 7 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий суддя: О.В. Єщенко

судді: О.О. Димерлій

Т.М. Танасогло