Справа № 640/12841/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Київ № 640/12841/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на державній службі, стягнення середнього заробітку

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі також - відповідач, МВС України), в якому просила:

- визнати незаконним і скасувати наказ МВС України від 03.04.2020 №225 о/с;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі в МВС України з 06.04.2020;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.04.2020.

Ухвалою суду від 15.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У позовній заяві позивачка просила поновити пропущений строк для звернення до суду з адміністративним позовом, обґрунтовуючи пропуск цього строку дією в Україні карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суд уважає це клопотання обґрунтованим, що зумовлює необхідність його задоволення з наступних підстав.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлений місячний строк.

Згідно з частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України встановлено карантин, який у подальшому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 №760 продовжено до 31.10.2020.

Зважаючи на викладене, причини пропуску місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, є поважними, що є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду з адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала на протиправність її звільнення із займаної посади у зв`язку з тим, що при звільненні відповідач:

- не запропонував їй рівноцінної посади, що є порушенням частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, а також пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Зауважила, що про наступне вивільнення її повідомлено листом, тоді як, на її думку, таке повідомлення мало би бути оформлене відповідним рішенням відповідача;

- не забезпечив дотримання переважного права позивачки на залишення на роботі, що призвело до порушення цього права, гарантованого статтею 42 Кодексу законів про працю України. Відповідачем взагалі не проводилось порівняння працівників в порядку, передбаченому вказаною статтею;

- не отримав згоди профспілкового органу на звільнення позивачки, необхідність якої передбачена частиною першою статті 43 Кодексу законів про працю України.

У зв`язку з протиправним звільненням позивачка підлягає поновленню на посаді судом та на її користь з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також позивачка вказала на недоліки оформлення оскаржуваного наказу про її звільнення з огляду на відсутність у ньому інформації про підстави звільнення, а саме статті 49-2 Кодексу законів про працю України, розпорядчого документа про зміни в організації праці, наказу про її попередження про наступне звільнення, згоди профспілкового комітету.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав на необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Зокрема, зазначив, що звільнення позивачки відбулося відповідно до вимог Закону України «Про державну службу», а норми трудового законодавства, про порушення яких стверджує позивачка, не підлягали застосуванню відповідачем при її звільненні, тому не порушувались.

Також відповідач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку загального провадження з викликом сторін у судове засідання, обґрунтовуючи його складністю справи та значним суспільним інтересом.

Однак, дане клопотання не підлягає задоволенню судом зважаючи на те, що дана справа не відноситься до переліку справ у спорах, визначених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У відповіді на відзиві на позовну заяву позивачка, деталізуючи свої доводи про порушення відповідачем трудового законодавства при виданні наказу про її звільнення, викладені в позовній заяві, з посиланням на практику Верховного Суду наполягала на задоволенні позову.

Ознайомившись з матеріалами справи суд встановив, що ОСОБА_1 перебувала на державній службі в МВС України. Зокрема, відповідно до наказу МВС України від 08.02.2018 №126 о/с вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу прогнозування управління стратегічного аналізу та прогнозування Департаменту організаційно-апаратної роботи МВС України.

З липня 2018 року по квітень 2020 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в профспілковій організації апарату МВС України.

Відповідно до наказів МВС України від 23.12.2019 №1088 «Про внесення зміни до структури апарату МВС України» та від 04.02.2020 №92 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» посаду, яку обіймала позивачка, скорочено.

Факт скорочення її посади позивачкою не заперечувався.

04.02.2020 відповідач письмово, тобто за 30 днів до наступного вивільнення, повідомив ОСОБА_1 про її звільнення із займаної посади, що підтверджується її підписом на письмовому повідомленні.

Наказом МВС України від 03.04.2020 №225 о/с з 06.04.2020 припинено державну службу позивачки та звільнено її з вищевказаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 83 Закону, пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності).

Оцінюючи правомірність оскаржуваного наказу суд виходить із такого.

Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначені Законом України «Про державну службу». Вказаний Закон є спеціальним актом законодавства, що регулює проходження державної служби.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 названого вище Закону державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що за загальним правилом при вирішенні спору, що стосується звільнення з публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Такий висновок, зокрема, міститься в постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 у справі №823/276/16.

Нормами Закону України «Про державну службу» чітко врегульовано порядок припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу. Водночас нормами Кодексу законів про працю України визначено конкретні випадки, коли норми цього Кодексу не підлягають застосуванню до окремих категорій працівників, в тому числі й державних службовців.

Так, відповідно до частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Зокрема, частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Частиною шостою статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням, поміж іншого, таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

У свою чергу, відповідно до:

- частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

- частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці визначене статтею 42 вказаного Кодексу.

Оскільки звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, який передбачає звільнення працівника у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, є тотожним припиненню державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу, то за висновком суду гарантії, передбачені для працівника частиною другою статті 40 та частиною другою статті 49-2 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до позивачки.

Отже, доводи ОСОБА_1 про порушення відповідачем частини першої статті 40, статті 42 та частин першої і третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України є безпідставними, оскільки вказані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що стосуються державної служби.

Водночас суд дійшов висновку, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивачки, визначену частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки, як встановлено вище, 04.02.2020, тобто за 30 днів до наступного вивільнення, вона письмово повідомлена про звільнення. При цьому доцільно зауважити, що законодавство не містить інших вимог щодо форми та змісту такого повідомлення, окрім того, що воно має бути в письмовому вигляді.

Стверджуючи про обов`язок відповідача запропонувати їй рівноцінну посаду при звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», позивачка застосувала цю правову норму в попередній редакції, яка станом на час виникнення спірних правовідносин була змінена відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX. Зокрема, указаним Законом в пункті 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» були виключені.

Відтак, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» не визначала обов`язку відповідача щодо надання державному службовцю при звільненні на підставі пункту 1 частини першої цієї статті пропозицій для працевлаштування.

Разом з тим судом встановлено, що відповідач у день звільненні позивачки запропонував їй низку вакантних посад для працевлаштування, вказаних у додатку до акту від 06.04.2020, що підтверджується її підписом в цьому акті. Від указаних посад позивачка відмовилася.

Стверджуючи, що в установленому порядку та формі, зокрема шляхом видання МВС України відповідного організаційно-розпорядчого акта, пропозиції з рівноцінними вакантними посадами в апараті МВС України їй не надавались, позивачка також зауважила, що вищевказаний акт складений відповідачем вже після видання наказу про її звільнення, тому не може вважатися належним підтвердженням надання їй згаданої пропозиції.

Однак, за висновком суду, надання позивачці пропозицій для працевлаштування у день її звільнення не має значення для вирішення даного спору, оскільки у відповідача наразі відсутній обов`язок щодо надання таких пропозицій позивачці і він лише реалізував своє право щодо їх надання. До того ж отримання вищевказаних пропозицій щодо працевлаштування у день звільнення жодним чином не перешкоджало позивачці обрати одну із цих посад для працевлаштування.

Суд критично сприймає доводи позивачки про порушення відповідачем процедури її звільнення у зв`язку із відсутністю згоди профспілкової організації апарату МВС України, оскільки, як зазначено вище, відповідно до приписів частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» при звільненні державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суд не бере до уваги посилання позивача на практику Верховного Суду при вирішенні спорів, пов`язаних із звільненням з публічної служби, оскільки вирішення цих спорів у справах, вказаних позивачкою, здійснювалось Верховним Судом із застосуванням норм законодавства в редакції, що не містила вищевказаних обмежень застосування норм трудового законодавства при звільненні державних службовців.

Всупереч доводам позивачки, оскаржуваний наказ оформлений належним чином, оскільки містить усі необхідні реквізити наказу з кадрових питань: назву, дату, номер, підстави для його видання (пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності), прізвище, ім`я та по батькові особи, яку звільняють, дату звільнення, назву посади особи, що підписала наказ, та підпис цієї особи.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином доведено правомірність видання наказу про звільнення позивачки, тому підстави для задоволення її позовної вимоги про визнання цього наказу протиправним і скасування у суду відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, не підлягає задоволенню й решта позовних вимог про поновлення позивачки на державній службі і стягнення на її користь з МВС України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від попередньої позовної вимоги, що задоволенню не підлягає.

Відтак, позовні вимоги є повністю необґрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі, підстави для відшкодування позивачці судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку зі зверненням до суду з адміністративним позовом, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко