Справа № 240/14396/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього грошового забезпечення,
Позивач звернувся до суду з позовом , в я кому просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати мені - ОСОБА_1 , в день виключення із списків частини грошової компенсації за не отримане речове майно;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не своєчасна виплата грошової компенсації за не отримане речове майно) за період з 22 червня 2020 року по 12 серпня 2020 року у розмірі 29 317,60 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідачем протиправно своєчасно при звільненні не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно. Звільнення проведено без його згоди. Вказує, що компенсація виплачена лише 12.08.2020, за його заявою після звільнення зі служби, тобто через 52 дні з дня виключення зі списків військової частини. З огляду на це, позивач вважає, що дії відповідача щодо невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні є протиправними, а відтак, є підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
У відзиві на позов відповідач зазначив, що під час проходження служби позивач не звертався з рапортом про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно, а звернувся лише після звільнення, отже відсутня протиправність дій у діях 10 мобільного прикордонного загону щодо несвоєчасної виплати компенсації. Відтак відсутня відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП України. Крім того, позивач перебував на речовому забезпеченні у Житомирському прикордонному загоні, який і виплатив компенсацію за неотримане речове майно. Таким чином, вважає позов безпідставним.
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач проходив військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та звільнений в запас згідно наказу начальника 10 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 27.05.2020 № 74 - ОС, та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 22.06.2020 відповідно до наказу № 85 - ОС.
09.07.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій просив надати довідку про вартість речового майна та розміру грошової компенсації за неотримане речове майно, виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно та нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні.
Оскільки позивач перебував на речовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) та фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ) листом військової частини НОМЕР_4 від 15.07.2020 №14-356 запит направлено за належністю до Житомирського прикордонного загону та до
Компенсація за неотримане речове майно виплачена військовою частиною НОМЕР_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) 12.08.2020, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.
У зв"язку з несвоєчасною виплатою компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач вважає, що саме відповідач - військова частина НОМЕР_4 має виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, тому звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 р. зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-XIІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-XII).
Згідно із ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Як передбачено приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до п. п. 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Із вищенаведених законодавчих приписів убачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Разом з тим, за правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд вважає, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Разом з тим, суд акцентує увагу на тому, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Окрім того, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Суд зазначає, що застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року 1153/2008.
Суд зазначає, що п. 242 Положення містить норму, яка зазначає, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні здійснюється у разі невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової части, але за умови подання військовослужбовцем рапорту під час проходження служби (при звільненні). Виключенням з цього правила є надання військовослужбовцем згоди, передбаченої п.242 Положення.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідну заяву про виплату компенсацію вартості за неотримане речове майно позивачем подано відповідачу після звільнення з військової служби - 09.07.2020.
У відповідь на заяву, Житомирський прикордонний загін виплатив позивачу компенсацію у серпні 2020 року.
Відповідач заперечує, що позивач з таким рапортом звертався під час проходження служби.
Докази того, що у період проходження військової служби, при звільненні, позивач звертався з відповідним рапортом про виплату компенсації, матеріали справи не містять.
В той же час, як вбачається з копії журналу обліку рапортів, службових записок, довідок 10 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України у період з січня 2020 року по день наступний за день звільнення позивача, він подав рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за від 22.06.2020, рапорт про виплату допомогу на оздоровлення від 22.06.2020, рапорт про здачу посади від 22.06.2020.
Запис щодо рапорту про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно у журналі відсутній.
Таким чином, позивачем не надано суду доказів подання під час проходження військової служби відповідачу рапорту про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.
Посилання позивача на те, що його виключено зі списків особового складу частини без його згоди, суд оцінює критично, оскільки будь-яких доказів на підтвердження таких доводів, а саме, що він звертався у письмовому вигляді з відповідним рапортом, до матеріалів справи не надано.
Крім того, на користь висновку, що позивач погодився при звільненні з усіма проведеними розрахунками, свідчить його рапорт від 22.06.2020, у якому він зазначив про те, що посаду та справи здав. Будь-яких доказів того, що позивач заперечував проведення з ним усіх розрахунків, зокрема, стосовно невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і позивачем .
Враховуючи те, що під час проходження військової служби позивач не звертався до відповідача з рапортом про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно, а звернувся лише після звільнення, відтак, у відповідача не виникало обов"язку самостійно нараховувати та виплачувати таку компенсацію, а отже, підстави для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності відсутні.
Крім того, додатково суд відмічає, що позивач проходив військову службу за контрактом у 10 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
В той же час, перебував на речовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_5 ) та фінансовому забезпеченні в Окремій комендатурі охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) та саме ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_5 ) надав позивачу довідку-розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове та виплатив таку компенсацію.
Зазначене свідчить про те, що після звільнення з служби військова частина НОМЕР_4 не проводила з позивачем будь-яких розрахунків, а тому не може нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а отже, позовні вимоги до відповідача безпідставні.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос