Справа № 380/8835/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/8835/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушика Й.-Д. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Кухти В.З.,

представника відповідача Маркіної Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрація державної прикордонної служби України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Міністерства юстиції України , місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 73, в якій позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської Оксани Миколаївни від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження № ВП 62280595 з виконання виконавчого листа №1.380.2019.004308, виданого 05.11.2019 Львівським окружним адміністративних судом;

- зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в частині стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги у розмірі 102000,00 грн.

Ухвалою від 22.10.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі та залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрацію державної прикордонної служби України.

12.11.2020 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог від 11.11.2020, в якій просить зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в частині стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги у розмірі 152400грн.

17.11.2020 та 25.11.2020 на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи.

26.11.2020 та 27.11.2020 позивач подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою від 26.11.2020 суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про прийняття до провадження заяви про збільшення позовних вимог від 11.11.2020.

08.12.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву.

11.12.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004308 Адміністрація Державної прикордонної служби України помилково використовувала для обрахунку грошової допомоги, належної позивачу, прожитковий мінімум станом на 01.01.2018. Так, у вказаному рішенні зобов`язано здійснити виплату належної позивачу суми з розрахунку станом на 1 січня календарного року станом на день виплати, тобто з розрахунку станом на 01.01.2020. З огляду на наведене, утворилася заборгованість у сумі 102000грн. На думку позивача, відповідач не звернув увагу на вказану помилку при обрахунках та безпідставно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №62280595, у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення. Позивач вважає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004308 досі не виконане в частині стягнення грошових коштів на суму 102000грн, а тому державному виконавцю необхідно вжити заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо стягнення вказаної суми.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. при винесенні постанови від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження № ВП 62280595 діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідач зазначає, що до повноважень державного виконавця не належить розрахунок заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, подав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду №1.380.2019.004308 від 05.11.2019 виконане в повному обсязі. Вказаним судовим рішенням зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України відповідно до вимог підпункту "б" частини 1 статті 16-2 Закону України № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" провести доплату до раніше виплаченої суми грошової допомоги, як інваліду війни та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, із розрахунку 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, станом на день виплати. Вказана допомога нарахована ОСОБА_1 відповідно до рішення №57 від 30.03.2020 та виплачена у сумі 404580грн, що підтверджується платіжним дорученням від 22.04.2020 №277. Представник третьої особи вказує, що для обрахунків враховується прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність. Відповідно до довідки МСЕК серії ААА №816582 від 22.07.2018 ІІ групу інвалідності встановлено ОСОБА_1 22.07.2018, а тому третя особа правомірно використовувала для обрахунку грошової допомоги прожитковий мінімум, встановлений станом на 01.01.2018 (1762грн).

Позивач подав до суду відповідь на відзив, обґрунтовану тими ж аргументами, що й позовна заява.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Просили суд задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, явку представника не забезпечила, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про розгляд справи без участі представника третьої особи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004308 від 05.11.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2020, задоволено позов ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, а саме: визнано протиправною відмову Адміністрації Державної прикордонної служби України у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, внаслідок встановлення інвалідності II групи, пов`язаної із захистом Батьківщини; зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України відповідно до вимог підпункту "б" частини 1 статті 16-2 Закону України № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" провести доплату до раніше виплаченої суми грошової допомоги, як інваліду війни та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, із розрахунку 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, станом на день виплати.

Згідно з відповіддю Адміністрації державної прикордонної служби України від 26.05.2020 №11/М-5145 при обрахунку належної позивачу допомоги відповідача використовував прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 (1762грн), з огляду на дату встановлення інвалідності - липень 2018 року). Грошові кошти у розмірі 124020грн виплачено позивачу відповідно до рішення від 25.01.2016 №420. Таким чином, до виплати підлягають кошти у сумі 404580 грн (300*1762грн - 124020грн.).

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. 09.06.2020 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження №62280595 з виконання виконавчого листа №1.380.2019.004308, виданого 03.03.2020 Львівським окружним адміністративним судом.

До вказаного відділу надійшла заява Адміністрації Державної прикордонної служби України про фактичне виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від у справі №1.380.2019.004308 від 05.11.2019. До заяви додано копію рішення №57 від 30.03.2020 про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», копію платіжного доручення від 22.04.2020 №277 на суму 404580грн.

Відповідно до постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 07.09.2020 виконавче провадження №62280595 закінчене, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження від 07.09.2020 №62280595 позивач 07.10.2020 звернувся зі скаргою до відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка залишена без задоволення, що підтверджується відповіддю заступника директора департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.11.2020 №62280595/20.1-18.

Не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження від 07.09.2020 №62280595 позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.16 №1404-VIII (надалі - Закон України №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у вказаному Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, вказаним Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до вказаного Закону, а також рішеннями, які відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Як передбачено частиною 1 статті 5 Закону України №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених вказаним Законом випадках на приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 вказаного Закону.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суд встановив, що в абзаці 3 резолютивної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 №1.380.2019.004308 зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України відповідно до вимог підпункту "б" частини 1 статті 16-2 Закону України № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" провести доплату до раніше виплаченої суми грошової допомоги, як інваліду війни та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, із розрахунку 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, станом на день виплати.

Зі змісту вказаного судового рішення та виданого на його виконання виконавчого листа №1.380.2019.004308 від 03.03.2020 вбачається, що Адміністрацію Державної прикордонної служби України зобов`язано провести позивачу доплату до раніше виплаченої суми грошової допомоги із розрахунку 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи саме станом на день виплати.

Таким чином, в судовому рішенні, яке набрало законної сили, чітко встановлено, що грошова допомога, належна позивачу, повинна обраховуватися з використанням прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, станом на день виплати. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи відповідача проте, що обрахунок одноразової грошової допомоги особі, інвалідність якої встановлено внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, здійснюється із розрахунку 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з урахуванням дати встановлення інвалідності.

Відповідно до довідки МСЕК серії ААА №816582 від 22.07.2018 ІІ групу інвалідності встановлено ОСОБА_1 22.07.2018.

Згідно з рішенням Голови державної прикордонної служби України №57 від 30.03.2020 про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, підполковнику запасу ОСОБА_1 позивачу призначена грошова допомога в сумі 404580грн.

Виплата вказаної допомоги підтверджується платіжним дорученням від 22.04.2020 №277 на суму 404580грн.

Згідно з відповіддю Адміністрації державної прикордонної служби України від 26.05.2020 №11/М-5145 при обрахунку належної позивачу допомоги відповідача використовував прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 (1762грн), з огляду на дату встановлення інвалідності - липень 2018 року).

На підставі аналізу наведених обставин суд дійшов висновку, що Адміністрація державної прикордонної служби України при обрахунку належної позивачу допомоги безпідставно використовувала прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з урахуванням дати встановлення інвалідності (22.07.2018), в той час як відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 №1.380.2019.004308 необхідно було використовувати прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, станом на дату виплати (22.04.2020). А відтак, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 №1.380.2019.004308 божником у виконавчому провадженні в повному обсязі не виконане.

Таким чином, суд вважає, що головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська Оксана Миколаївна безпідставно дійшла висновку про виконання відповідачем Адміністрацією Державної прикордонної служби України рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 №1.380.2019.004308 в повному обсязі та винесла постанову про від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №ВП62280595. З огляду на вказане, суд вважає, що вказана постанова відповідача є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в частині стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги у розмірі 102000,00грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої зазначеної статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14.06.2007 у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначав, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що саме на державного виконавця покладено обов`язок по виконанню, зокрема, рішення суду, і його компетенція має виключний характер. Тому, суд не може підміняти своїм рішенням компетенційні повноваження відповідача та давати йому вказівки щодо змісту вчинення ним дій щодо виконання рішення суду.

Суд також зазначає, що у відповідності до частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

З огляду на вказане, а також виходячи із змісту норми статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач зобов`язаний вживати передбачені вказаним Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Тому, на думку суду, позовна вимога про зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії не потребує окремого судового захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в частині стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги у розмірі 102000,00грн необхідно відмовити повністю.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської Оксани Миколаївни від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження № ВП 62280595 з виконання виконавчого листа №1.380.2019.004308, виданого 05.11.2019 Львівським окружним адміністративних судом.

В задоволенні позовних вимог про зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" в частині стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги у розмірі 102000,00грн. відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 25 січня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик