Справа № 260/1884/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2021 рокум. Ужгород№ 260/1884/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Марущак Г.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

за участі представника позивача - Сковородько Ірини Федорівни;

відповідач - Департамент патрульної поліції Національної поліції України - представник - Котубей Олександр Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної полії Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ), яким з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: "1. Визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані 45 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році; 2. Зобов`язати Департамент патрульної полії Національної поліції України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 45 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році в розмірі 21934,45 (двадцять одну тисячі дев`ятсот тридцять чотири ) гривни 45 коп. з урахуванням інфляції; 3. Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити 32657,94 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із 16 березня 2020 року по день подання позову 21 травня 2020 року (67 днів) з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів в розмірі; 4. Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України Головне управління Національної поліції внести зміни до наказу від № 197 о/с від 12 березня 2020 року, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2019 рік - 45 діб; 5. Стягнути з відповідача на мою користь: 21934,45 (двадцять одну тисячі дев`ятсот тридцять чотири) гривни 45 коп. грошової компенсації за 45 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році; 14400,00 (чотирнадцять тисяч чотириста ) гривен моральної шкоди; 32657,94 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із 16 березня 2020 року по день подання позову 21 травня 2020 року (67 днів); 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) гривен сплачених за правову допомогу адвоката."

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року дану справу, після відкриття провадження у справі, було залишено без руху на підставі статті 171 частини 13 КАС України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року було продовжено розгляд даної адміністративної справи.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року було поновлено судовий розгляд в даній адміністративній справі.

Розгляд даної справи відкладався (оголошувалася перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних причин.

Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним. Зокрема, зазначає, що наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, підполковника поліції ОСОБА_1 , страшного інспектора з особливих доручень відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції у Закарпатській області, 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію (відповідно до статті 77 частини 1 пункту 7 Закону України "Про Національну поліцію"), на підставі рапорту позивача від 02 березня 2020 року, з виплатою грошової компенсації за 8 діб невикористаної частини чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. Розрахунок, у зв`язку із звільненням позивач отримав 18 березня 2020 року. 03 квітня 2020 року позивач звернувся із письмовою скаргою до відповідача про призначення та виплату грошової компенсації за невикористані 45 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік. 30 квітня 2020 року відповідач надав відповідь про неможливість виплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році у зв`язку з тим, що звільнено позивача з національної поліції з 16 березня 2020 року, а виплата грошової компенсації можлива лише за невикористану в році звільнення відпустку. Дії відповідача щодо не нарахування та відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані 45 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік позивач вважає протиправними. Крім того, позивач вказує, що оскільки відповідачем не було нараховано та не виплачено йому повну грошову компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку по день подання позову 21 травня 2020 року. Крім того, вказує, що такими неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу порушення його прав та невиконанням його законних прохань сплатити компенсацію за відпустку. Поліція, основним завданням якої є захист прав та охоронюваних законом інтересів громадян грубо порушує Конституційні права позивача, особи, яка бездоганно служила в органах поліції 26 років 03 місяці. Неправомірні дії відповідача викликають психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності посадових осіб відповідача, тривале додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду його законних заяв.

У відзиві на позов представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. Вказує, що стаття 93 частина 10 Закону України "Про Національну поліцію" є імперативною по відношенню до можливості отримувати компенсації за будь-які роки роботи, відмінні від року звільнення. Законом України "Про Національну поліцію" прямо передбачено, що грошова компенсація при звільненні поліцейського виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку, тому правові підставі для виплати поліцейському компенсації за невикористану ним відпустку за попередні роки відсутні. А тому доводи позивача, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені КЗпП України та Законом України "Про відпустки" є хибними. Щодо компенсації моральної шкоди, то позивачем не наведено жодних доказів які б свідчили, що внаслідок дій відповідача йому було завдано матеріальної шкоди, а між діями відповідача та витратами позивача відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок.

Під час розгляду справи по суті позивач та його представник позов підтримали повністю, просили суд його задовольнити з мотивів, що наведені у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову а повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що на підставі рапорту позивача від 02 березня 2020 року наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, підполковника поліції ОСОБА_1 , страшного інспектора з особливих доручень відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції у Закарпатській області, з 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію (відповідно до статті 77 частини 1 пункту 7 Закону України "Про Національну поліцію"), з виплатою грошової компенсації за 8 діб невикористаної частини чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році (а.с. 9).

03 квітня 2020 року позивач звернувся із письмовою скаргою до відповідача щодо призначення та виплату грошової компенсації за невикористані 45 днів відпустки за 2019 рік (а.с. 10).

Листом від 30 квітня 2020 року № К-4240/41/5/05-2020 відповідач надав відповідь про неможливість виплати компенсації за невикористані дні відпустки у 2019 році у зв`язку з тим, що у відповідності до статті 93 частини 10 Закону України "Про національну поліцію" та пункту 8 абзацу 7 Розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року за № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону (а.с. 11).

Таким чином судом резюмується, що позиція відповідача щодо спірних правовідносин зводиться до того, що у випадку звільнення поліцейського такий має право на компенсацію лише за не використану відпустку, на яку поліцейський набув права у році, у якому звільняється.

У відповідності до довідки Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 12 травня 2020 року № 20/196 встановлено, що ОСОБА_1 чергову щорічну основну відпустку (30 діб) та додаткову відпустки за стаж служби в поліції (15 діб) за 2019 рік не використовував (а.с. 12).

Представник відповідача під час розгляду справи не заперечив того, що позивачем не було використано загалом 45 діб щорічної відпустки за 2019 рік.

Таким чином, судом встановлено, що підтверджено матеріалами справи, що на день звільнення, станом на 16 березня 2020 року, позивач мав такі види невикористаної відпустки: - невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 діб; - невикористану додаткову за 2019 рік у кількості 13 діб.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься і відповідач) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Предмет даного спору стосується, зокрема права позивач на виплату компенсації за невикористані щорічні відпустки за період 2019 року.

Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України "Про відпустки".

Позивача наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, з 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію.

06 лютого 2020 року у справі № 818/1276/17 Верховний Суд висловив свою правову позицію щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні зі служби з Національної поліції України.

Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що спеціальними нормами, що регулюють правовідносини щодо питань виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні є Закон України "Про національну поліцію" № 580-VIII (далі по тексту - Закон України № 580-VIII) та Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі по тексту - Порядок № 260).

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року в справі № 21-8а15, при цьому, Верховний Суд не відступив від такої правової позиції.

Питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі № 820/5122/17 і Верховний Суд також не відступив від такої позиції.

На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.

Виходячи з викладеної норми Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Згідно із статтею 242 частиною 5 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України. Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України "Про відпустки".

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті громадяни України, які працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до статті 92 частини 1 Закону України № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Отже, Основним законом та спеціальним законом передбачено, що поліцейський реалізує гарантоване право на відпочинок в тому числі шляхом використання чергової щорічної оплачуваної відпустки.

При цьому, не реалізація працівником права на відпустку у відповідний рік - не є підставою для позбавлення особи такого права, або права на компенсацію за невикористану відпустку.

В силу статті 93 частини 2 Закону України № 580-VIII тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Статтею 93 частиною 10 цього Закону встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

При цьому, статтею 93 частиною 11 абзацом 2 Закону України № 580-VIII визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Таким чином зазначена норма передбачає, що невикористана частина відпустки поліцейського може бути приєднана на наступний рік.

Водночас, ця норма не обмежує право поліцейського на приєднання невикористаної частини відпустки лише одним роком.

Згідно зі статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Право на відпочинок є конституційним правом.

При цьому, Конституцією України не передбачено обмеження поліцейським права на відпустку, або права на компенсацію за невикористану відпустку в період за 2019 рік.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, з 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію, з виплатою грошової компенсації за 8 діб невикористаної частини чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році (а.с. 9).

Однак, щодо відпусток позивача за 2019 вік в період служби в Національній поліції вказаний наказ інформації не містить, при цьому, позивач зазначає, що відпустки за вказаний період, йому не надавалися та компенсації за дні невикористаних (основної та додаткової) відпусток не виплачувалися.

Так, в силу норм законодавства України у позивача є конструкційне право на відпочинок, зокрема, на відпустку, при цьому у відповідача є обов`язок надати відпустку.

Виконання відповідачем обов`язку щодо надання відпустки позивачу може бути підтверджений лише належним доказом, а саме, відповідним наказом про відпустку.

03 квітня 2020 року позивач звернувся із письмовою скаргою до відповідача про призначення та виплату грошової компенсації за невикористані 45 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік (а.с. 10).

Листом від 30 квітня 2020 року № К-4240/41/5/05-2020 відповідач надав відповідь про неможливість виплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році у зв`язку з тим, що позивача звільнено з національної поліції з 16 березня 2020 року, а виплата грошової компенсації можлива лише за невикористану в році звільнення відпустку (а.с. 11).

На думку суду, відповідач при наданні зазначеної відповіді мав також проаналізувати статті 93 частини 11 абзацу 2 Закону України № 580-VIII, згідно якого визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Суд звертає увагу на те, що Законом України від 29 травня 2001 року № 2481-ІІІ була ратифікована Конвенція Міжнародної організації праці № 132 1970 року про оплачувані відпустки.

Згідно зі статтею 12 цієї Конвенції угоди про вимову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпусту чи про невикористання такої відпустки з заміною її компенсацією чи іншим способом визначаються недійсними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на території України.

Тому відповідач зобов`язаний був надавати відпустку позивачу щорічно щонайменше на 24 календарні дні (а іншу частину відпустки допускається замінити компенсацією).

Оскільки, згідно вищевказаних загальних положень неможливо замінити щорічну відпустку компенсацією (обов`язково повинна бути надана щорічно відпустка щонайменше на 24 календарні дні), то грошова компенсація за невикористану відпустку нараховується згідно статті 83 КЗПП України, та може бути стягнута за всі дні невикористаної працівником основної й додаткової щорічної відпустки, - тільки в разі звільнення працівника з роботи, а під час роботи працівника, компенсація за невикористану відпустку може бути нарахована лише за частину невикористаної відпустки.

Так, відпустки за попередні роки, якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, на підставі статті 238 КЗПП України суд має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпусти.

Матеріали справи не містять даних, що позивач не реалізував своє право на відпустку в 2019 році з його вини.

Право позивача на відпустку кореспондується з обов`язком відповідача надати відпустку.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення статті 93 частин 8, 11 Закону України № 580-VIII, а саме, до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Статтею 93 пунктом 10 Закону України № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Згідно із пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260, - за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Натомість, вказані норми не зазначають про те, що передбачене право особи на відпустку нівелюється в разі не надання відпустки у відповідний період.

Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, при цьому особа не втрачає право на відпустку в разі не одержання відпустки протягом календарного року.

Не передбачено законодавством України позбавлення особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.

Водночас, законодавством України надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що таким роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік, а також на відпустки, що не були використані в попередніх роках.

На думку суду вимоги статті 93 частини 10 Закону України № 580-VIII та пункту 8 розділу III Порядку № 260, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, суд першої інстанції правильно розтлумачив як такі, що дають право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.

При вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2019 рік підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України "Про відпустки", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок КМУ №100), оскільки спеціальними нормами зазначене питання не вирішено.

Згідно із статтею 83 частиною 1 Кодексу законів про працю України, статтею 24 частиною 1 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні приписи визначені також у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.

В силу статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституцією України не передбачені випадки обмеження права поліцейського щодо надання йому чергової відпустки та виплати компенсації за невикористану відпустку у 2019 році.

Таким чином, правова позиція відповідача зі спірних питань - є помилковою, такою що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує позивача у законодавчо встановленому праві, покладаючи на нього надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності його вини з огляду на що, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб слід задовольнити в повному обсязі.

Довідкою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 12 травня 2020 року № 20/196 встановлено, що ОСОБА_1 чергову щорічну основну відпустку (30 діб) та додаткову за стаж служби в поліції (15 діб) відпустки за 2019 рік не використовував (а.с. 12).

З урахуванням того, що матеріали справи не містять підтверджень, що в 2019 році позивачу надавалася відпустка загальна кількість невикористаної відпустки становить 45 діб, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент патрульної полії Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми невиплаченої грошової компенсації за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб в розмірі 21934,45 грн, оскільки таке нарахування та виплата, належить до повноважень відповідача. При цьому, суд задовольняючи позовні вимоги зобов`язального характеру належним чином захистив порушене право позивача щодо нарахування та виплати такої грошової компенсації.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку, суд зазначає про передчасність таких позовних вимог, враховуючи наступне.

Суд вказує на те, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу наявності підстав для грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2019 рік 45 діб та стягнення за весь час затримки належних позивачеві сум при звільненні по день подачі даного позову до суду 21 травня 2020 року згідно з положеннями статті 117 КЗпП України.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 806/1183/16 адміністративне провадження № К/9901/9636/18.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 частиною 1 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надав суду доказів, які б підтверджували здійснення розрахунку з позивачем за не використані 45 днів щорічної відпустки.

Згідно із пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно Довідки про доходи ОСОБА_1 , розмір середньоденного грошового забезпечення на день звільнення позивача складає 462,49 грн (а.с. 114).

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивачу при звільненні не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у кількості 45 діб.

Оскільки матеріали справи не містять доказів сплати позивачу компенсації за невикористані 45 діб щорічної відпустки, як наслідок, відсутні докази здійснення всіх виплат станом на дату звільнення.

При цьому, позивачем заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16 березня 2020 року по 21 травня 2020 року (67 днів) у загальному розмірі 32657,94 грн, виходячи з наведеного в адміністративному позові розрахунку.

Щодо дати з якої необхідно обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до наказу відповідача від 13 березня 2020 року № 197 о/с (а.с. 9) - позивача було звільнено з роботи з 16 березня 2020 року, тобто дата звільнення - 16 березня 2020 року вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 17 березня 2020 року позивача було звільнено із служби, оскільки позивач вважається таким, що 16 березня 2020 року був на роботі.

Отже, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню часткового у сумі у розмірі 30061,85 грн (65 днів затримки розрахунку при звільненні *462,49 грн середньоденного грошового забезпечення) за період з 17 березня 2020 року по 21 травня 2020 року.

Стосовно позовних вимог про внесення змін до наказу від № 197 о/с від 12 березня 2020 року Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Головне управління Національної поліції щодо включення відомостей про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2019 рік - 45 діб, суд зазначає, що наявність такої інформації в наказі є доцільною у випадку визначення її відповідачем при звільненні для подальшої виплати позивачу, однак, оскільки сама виплата компенсації в даній справі є предметом розгляду, то належним способом захисту прав позивача зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 14400 грн суд звертає увагу на наступне.

Згідно із положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо невиплати йому протягом тривалого часу компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток, викликали у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності посадових осіб відповідача, тривале додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду його законних заяв.

Суд зазначає, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди та не навів доказів причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною йому моральною шкодою (у вигляді душевних страждань та психологічних переживань).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 134 частини 1 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (стаття 134 частина 2 КАС України).

Відповідно до статті 134 частини 3 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із статтею 134 частиною 4 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до статті 134 частин 5-7 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

Статтею 139 частиною 7 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Сковородько І.Ф. 05 травня 2020 року укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 31). Також, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача подано акт прийому передачі наданих послуг за договором від 05 травня 2020 року про надання правової допомоги, у якому зафіксований перелік робіт та вартість таких, згідно якого загальна вартість послуг адвоката за надання послуг складає 5500 грн (а.с. 33).

Суд зазначає, що з вказаного акту вбачається, що ряд послуг, які надавалися адвокатом не є доцільними та дублюють одна одну, не мали впливу на хід розгляду справи, зокрема: адвокат ознайомився з документами, що були надані клієнтом для складання та подання позову до суду про стягнення компенсації за невиплачену відпустку, усна консультація, складання та подання адвокатського запиту до Національної поліції (3 години); ознайомлення з відповіддю на адвокатський запит, підготовка проекту позовної заяви (8 години); доопрацювання проекту позовної заяви, ознайомлення з ним клієнта, підписання позову та збір письмових доказів до позову, підбір, розмноження документів для обґрунтування позовних вимог (4 години).

Такі види наданих послуг є подібними діями представника позивача, під час яких здійснюється формування позиції позивача щодо спірних правовідносин, аналізу судової практики, надання пояснень, тощо.

Крім того, аналізуючи зміст наданої послуги адвокатом щодо складання додаткового адвокатського запиту та подання його до Національної поліції (1 година), а саме: обсяг адвокатського запиту від 08 травня 2020 року (а.с. 14), що міститься в матеріалах справи є не співмірним із витраченим часом адвоката на написання вказаного запиту.

Суд не приймає до розрахунку витраченого адвокатом часу, час на прибуття до суду та повернення, оскільки такий час не підтверджено жодними документами, долученими до матеріалів справи.

При цьому суд зауважує, що представником не було надано розрахунок правової допомоги з відображенням вартості години за певний вид послуги, тобто не вказано вартісні показники за надання конкретно визначених послуг.

Суд, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії квитанції від 01 червня 2020 року № ОСОБА_1 було сплачено ФОП ОСОБА_2 за послуги адвоката 5500 грн (а.с. 71).

При цьому, вказана квитанція не містить жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої за витрати до відшкодування, належного, повного призначення платежу, які б дозволяли ідентифікувати їх як такі, що сплачені за надання правничої допомоги позивачу саме у справі № 260/1884/20, а також відсутнє посилання на укладений договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом.

Таким чином, суд вказує, що представником позивача не було долучено до матеріалів справи доказу реальності сплати позивачем гонорару за договором про надання правової допомоги.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статтею 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, з огляду на викладені обставини, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартість 5500 грн є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до статті 139 частини 4 КАС України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Визначаючи співмірність понесених витрат з урахуванням складності справи та задоволення позов, суд вважає, що понесені позивачем у даній справі судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 840,80 грн підлягають відшкодуванню у повному розмірі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 139, 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної полії Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб.

Зобов`язати Департамент патрульної полії Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні із 17 березня 2020 року по день звернення позивача до Закарпатського окружного адміністративного суду - 21 травня 2020 року у розмірі 30061,85 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної полії Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) судові витрати у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок) грн.

У задоволенні позову у частині інших позовних вимог - відмовити.

У задоволенні стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної полії Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) судових витрат, як витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот гривень) грн - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 21 січня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 26 січня 2021 року.

СуддяС.Є. Гаврилко