Справа № 640/30444/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2021 року 09:21 № 640/30444/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Левкович А.С., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

(02094, м. Київ, вул. Краківська, 20)

про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії -

за участю:

представника позивача - Данилова Ю.В.,

представника відповідача - не прибув,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (їй. Київ) у знятті арешту з майна, яким є 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 36797323, виданий 22.02.2013 року, видавник відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, головний державний виконавець Клименко Р.В.;

- зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції' (м. Київ) скасувати арешт з майна, яким є 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 36797323, виданий 22.02.2013 року, видавник відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, головний державний виконавець Клименко Р.В.

В обґрунтування заявленого позову представник позивача повідомив, що наявність арешту на майні, частина якого є власністю позивача, порушує права та законні інтереси останнього. При цьому, державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу з підстав того, що у боржника, тобто позивача, відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У призначене судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Крім того, судом двічі витребовувались у відповідача матеріали виконавчого провадження, однак вимоги ухвал Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року та 21 грудня 2020 року не виконані, як і не надано доказів неможливості їх виконання. У зв`язку з наведеним, суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів.

Неявка у призначене судове засідання представників учасників справи, повідомлених про дату, час та місце розгляду справи у передбачений статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України спосіб, є перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2012 року у справі №2601/9163/12 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 309, частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України і призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією уього належного йому майна.

22 лютого 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №36797323 з примусового виконання виконавчого листа №1/2601/704/2012, виданого 30 жовтня 2012 року Голосіївським районним судом міста Києва про конфіскацію у ОСОБА_1 усього належного йому на праві власності майна на користь держави.

В межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 лютого 2013 року, пунктом 1 якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 .

З наявних матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2014 року державним виконавцем складено акт №0272 опису й арешту майна, що належить боржнику, відповідно до якого описано і накладено арешт на 1/3 квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 , накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 лютого 2013 року №36797323.

Також, наявними матеріалами справи підтверджується, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2014 року в справі №826/14150/14 визнано протиправним і скасовано акт опису й арешту майна АА №0272 від 18 червня 2014 року та накладений ним арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 . Скасовуючи даний акт опису й арешту майна суд виходив з того, що вказана квартира належить позивачу на праві спільної сумісної власності не лише позивачу, а й членам його сім`ї.

Крім того, ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва №755/15064/15 від 22 лютого 2016 року та від 08 листопада 2016 року в поданнях державного виконавця стосовно визначення та виділу частки боржника зі спільної сумісної власності відмовлено.

Державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 30 червня 2017 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

30 жовтня 2020 року представник позивача звернувся до начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про зняття арешту з майна боржника, а саме з 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 22 лютого 2013 року у ВП №36797323.

Листом від 18 листопада 2020 року №84791 Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив представнику позивача, що підстава для зняття арешту з майна боржника відсутня.

Незгода позивача із вказаною відмовою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції чинній станом на момент відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про накладення арешт). (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до ст. 1 Закону №606-XIV виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №606-XIV, примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №606-XIV, відповідно до цього Закону підлягають виконанню, зокрема, вироки, ухвали і постанови судів у кримінальних справах у частині майнових стягнень.

Згідно з абзацом 6 частини 3 статті 5 Закону №606-XIV, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, в тому числі, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частин 2, 3 статті 38 Закону №606-XIV, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Так, наявними матеріалами справи, зокрема, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджується, що до теперішнього часу арешт, який було накладено 22 лютого 2013 року Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі постанови про арешт майна боржника ьа оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до статті 48 Кримінально-виконавчого кодексу суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий документ, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опис майна не проводилося.

Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органами державних виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 50 Закону №606-ХIV (в редакції, що діяла станом на дату прийняття постанови про накладення арешту) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Наявними матеріалами підтверджується, що 30 червня 2017 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, (надалі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на дату прийняття вказаної постанови)

Так, вимогами пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України визначено, що

виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При цьому, наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа визначені у статті 40 Закону №1404-VIII.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до пункту 19, 20 розділу ІІІ Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5) в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа, Повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Таким чином, суд вважає, що відповідач під час повернення виконавчого документу не зняв арешту майна в порушення вимог статті 40 Закону №1404-VIII та положень Інструкції №512/5.

Водночас, на думку суду, не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Аналогічний висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного суду в постанові від 27.03.2020 по справі №817/928/17.

Відповідно до статті 56 Закону №1404-VIII арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно частини 2 статті 59 Закону №1404-VIII у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач вживав заходів щодо звернення до відповідача із заявою про зняття арешту з належного йому майна, однак відповідач відмовив у задоволенні такої заяви та рекомендував звернутись для вирішення даного питання до суду.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Аналіз наведеного в сукупності дає підстави для висновку про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивачем при зверненні до адміністративного суду з відповідною позовною заявою не оспорюється саме право власності на належне йому майно, на яке накладено арешт в рамках виконавчого провадження №36797323, тобто характер спірних правовідносин не пов`язаний із захистом майнових прав позивача та вказаний спір виник саме у зв`язку з порушенням, на думку позивача, відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Приймаючи до уваги викладене вище, виходячи з вимог, суд приходить до висновку про визнання протиправною відмови відповідача щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача. Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Таким чином, враховуючи всі обставини встановлені під час розгляду даної справи, приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №36797323 від 22 лютого 2013 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису обтяження 27351574 від 13 січня 2014 року.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом, не подано та про причини не подання відзиву суд не повідомив, а тому у відповідності до приписів частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судом ці дії кваліфіковано як фактичне визнання позову.

Натомість, позивачем доведено та надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

З огляду вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (їй. Київ) у знятті арешту з майна, яким є 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 36797323, виданий 22.02.2013 року, видавник відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, головний державний виконавець Клименко Р.В.

Зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт з майна, яким є 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 36797323, виданий 22.02.2013 року, видавник відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, головний державний виконавець Клименко Р.В.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції' (м. Київ) (02094, м.Київ, вул. Краківська, 20, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук