Справа № 826/10402/17
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

при секретарі Григорук В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року у справі №826/10402/17 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, фізична особа-підприємець ОСОБА_1

звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми права.

Також Головне управління ДПС у м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове в цій частині рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми права.

04 січня 2021 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від Головного управління ДПС у м. Києві, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог - без змін.

20 січня 2021 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від позивача, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін.

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог чинного законодавства з питання оподаткування платника податків, самозайнятої особи: суб`єкта підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти, нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року п 31.12.2016 року. За результатами вказаної перевірки, посадовими особами відповідача було складено акт №224/1/26-15-13-11- від 06.06.2017 року (далі по тексту - акт перевірки).

12.06.2017 року позивачем були подані заперечення на акт перевірки, на які 26.06.2017 року отримано відповідь про часткове зменшення сум донарахувань, та, з врахуванням скоригованої суми донарахувань, податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.06.2017 року №16351311 на суму 108 905,10 грн., № на суму 7016,66 грн., № на суму 21 830,00 грн., № на суму 751,90 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № на суму 62664,80 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що в матеріалах справи містяться платіжні доручення, які свідчать про оплату позивачем дизельного палива у грудні 2016 року, згідно з договором №СК-0106-16/10 від 01.06.2016 року, а також обіг по обслуговуванню (том 1, а.с.90-91), який свідчить про відпуск дизельного пального позивачу ТОВ "О.С.А. Карт" у період з 01.12.2016 року по 28.12.2016 року. Втім, зведеної видаткової накладної від 31.12.2016 №533, на яку посилались суди та яка б могла підтвердити у сукупності із зазначеними документами факт відпуску нафтопродуктів позивачу, матеріали справи не містили, також відсутня копія договору №СК-0106-16/10 від 01.06.2016 року.

У зв`язку з цим, судом першої інстанції було витребувано вказані документи. Позивач на виконання вимог суду надав копію договору №СК-0106-16/10 від 01.06.2016року, а також зведену видаткову накладну від 31.12.2016 року.

З умов вказаного договору вбачається, що між товариством з обмеженою відповідальністю «О.С.А КАРТ», як постачальником та ФОП ОСОБА_1 , як покупцем укладено договір, за яким, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти дрібним оптом в обумовлені строки товари.

Покупець отримує товар за допомогою смарт - карт. Факт підтвердження отримання товару покупцем є чек POS - терміналу.

Так, позивачем було надано видаткову накладну на дизильне пальне №533 від 31.12.2016 року на загальну суму 50020, 83 грн.

Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПКУ платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 ПКУ, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в ЄРПН в терміни, встановлені Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в неоподатковуваних операціях (крім випадків, визначених цим пунктом).

Таким чином, виключаючи з витрат суму на придбання дизпалива у 2016 році контролюючий орган застосовував норму Закону, що діяв до 01.01.2015 року, що суперечить вимогам ст. 177.4 Податкового кодексу України, чинної в грудні 2016 року, де вказано , що до переліку витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів належать в т.ч. витрати на придбання палива не залежно від періоду його використання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення № від 26.06.2017 року в частині виключення контролюючим органом за період 2016 року витрат, понесених позивачем на суму 50020, 83 грн. без ПДВ.

Положення пункту 177.4 статті 177 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) дійсно не містять прив`язки до поняття «операційної діяльності», разом з тим, прямо пов`язують витрати із безпосереднім отриманням доходу. Таким чином, для набуття права на обліковування витрат відповідно до положень зазначеної статті має бути наявним прямий зв`язок між понесеними витратами з отриманим доходом. При цьому зазначені у вказаній правовій нормі види витрат умовно можна віднести до категорій: матеріальні, на оплату праці, на сплату ЄСВ, інші витрати (загальновиробничі, адміністративні тощо).

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

За таких обставин, вірним є висновок відповідача про неправомірне віднесення позивачем до складу витрат за 2015 та 2016 роки придбаного, але невідвантаженого (нереалізованого) товару.

Також, Верховний Суд, скасовуючи рішення суддів попередніх інстанцій, зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про виключення зі складу витрат видатків на придбання принтера на суму 1915,76 грн., з огляду на ненадання позивачем доказів його використання у власній господарській діяльності. При цьому фактично висновки контролюючого органу ґрунтувались на припущеннях останнього щодо невикористання позивачем принтера у власній господарській діяльності через відсутність у останнього офісних приміщень та іншої комп`ютерної техніки. Натомість, суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки доводам скаржника про придбання позивачем зазначеного принтера для роздруківки первинних бухгалтерських документів, ділової кореспонденції, ксерокопіювання тощо та здійсненням ФОП ОСОБА_1 господарської діяльності за місцем його проживання.

Так, у своїх поясненнях позивач стверджував, що принтер позивачем придбаний для використання у господарській діяльності - роздруківки первинних бухгалтерських документів, звітів, актів, договорів, ділової кореспонденції, тощо.

Перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування передбачений п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України, зокрема:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;/ суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

При цьому згідно 177.4.6. Податкового кодексу України зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів, реконструкцію, модернізацію та інші види поліпшення основних засобів (крім поточного ремонту).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не надано суду жодних доказів невикористання позивачем у власній господарській діяльності комп`ютерної техніки, разом з тим, у сучасних умовах господарювання та здійснення підприємницької діяльності за відсутності комп`ютерної техніки, в тому числі принтера, є вкрай ускладненим, а тому хоча вказаний принтер і не відноситься до переліку основних засобів , але витрати на його придбання у відповідності до вимог ст. 177.4 ПК України входять до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних із отриманням доходів.

А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення № від 26.06.2017 року в частині вилучення з витрат видатків на суму 1915,76 грн. на покупку принтера.

Направляючи справу в частині не надання позивачем накладних за відвантажений товар фізичним особам за 2014-2015 роки на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що в матеріалах справи містяться видаткові накладні, видані у різні періоди 2013 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Зазначені документи були долучені позивачем з посиланням на те, що сплата податку ним була здійснена відповідно до положень пункту 187.1 статті 187 ПК України за першою з подій (відвантаження товару) у 2013 році, однак, суди попередніх інстанцій будь-якої правової оцінки прийнятності зазначених первинних документів з урахуванням положень статті 44 ПК України не надали, а також не перевірили доводів позивача про оформлення податкових накладних чи сплату ПДВ за означеними господарськими операціями у 2013 році.

Як стверджує позивач, відвантаження товарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були здійснені у 2013 році, а отже у відповідності до вимог п.187.1 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань була б дата відвантаження товарів.

Контролюючий орган у свою чергу дійшов висновку, що підставою для донарахування позивачу ПДВ у 2014 році на загальну суму 17 464, 00 грн є факт надходження коштів у 2014 році від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що на їх думку слід відносити до першої події виникнення зобов`язань з ПДВ.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість доводів відповача, оскільки в матеріалах справи містяться видаткові накладні, видані у різні періоди 2013 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Зазначені документи були долучені позивачем з посиланням на те, що сплату податку ним було здійснено відповідно до положень пункту 187.1 статті 187 ПК України за першою з подій (відвантаження товару) у 2013 році. Виникнення обов`язку по сплаті податку на додану вартість не прив`язано до факту укладання господарського договору, а прив`язано лише до господарської операції - або по відгрузці товару або по сплаті коштів.

Позивач зазначив, що у 2013 році відбулася перша подія для виникнення обов`язку по сплаті податку на додану вартість - відгрузка товарів фізичним особам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про що свідчать видаткові накладні №21/07 від 22.07.2013 року, №6/9 від 18.09.2013 року, №15/8 від 22.08.2013 року, №3/07 від 03.07.2013 року, оплата за поставлений товар за словами позивача була проведена у 2014 році.

Відповідно до вимог пункту 201.1 статті 201 ПКУ на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) у встановлений ПКУ термін.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПКУ при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупців таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що податкову накладну повинно бути складено за господарською операцією відповідно до ціни, що підтверджується первинними документами, якщо ж податкова накладна складена не на всю суму або податкові зобов`язання не приведені у відповідність до суми на яку здійснено постачання товару, то такі податкові накладні не можуть бути підставою для віднесення сум ПДВ до податкового кредиту, у зв`язку з чим, контролюючий орган дійшов правомірного висновку про заниження позивачем сум податкового зобов`язання з податку на додану вартість за 2014 рік у сумі 17 464, 00 грн., а відтак, податкове повідомлення - рішення № від 26.06.2017 є правомірним.

Щодо податкового повідомлення - рішення № від 26.06.2017 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 7016,66 грн., в т.ч. за основним платежем - 5613,33 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1403,33 грн. , колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції правомірно встановлено протиправне збільшення контролюючим органом суми чистого оподатковуваного доходу в частині вилучення з витрат видатків на суму 1915,76 грн. на покупку принтера у 2015 році, а тому податкове повідомлення - рішення № від 26.06.2017 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Таким чином, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема те, що позивачем не донараховано та не утримано єдиний внесок за період 2014-2015 років, у зв`язку із заниженням суми чистого оподатковуваного доходу, що є базою нарахування єдиного внеску, суд першої інстанції зробив вірний висновок про правомірність рішення про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.06.2017 року №.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено 26 січня 2021 року.