Справа № 520/8270/2020
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 р.Справа № 520/8270/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 28.08.20 року по справі № 520/8270/2020

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у несвоєчасному остаточному розрахунку на загальну суму 45413,58 грн. у вигляді суми середнього заробітку за робочі дні з 20.02.2020 року по 08.05.2020 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.02.2020 року, яке складало 17994 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) компенсацію за невчасно виплачений дохід на загальну суму 45413,58 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості з 20 лютого 2020 року по 08 травня 2020 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі або залишити позовну заяву без розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини по справі та не дослідив їх об`єктивно та всебічно, не з`ясував правової природи компенсаційних виплат належних за неотримане речове майно та не врахував роз`яснень Верховного Суду України з даного питання, а також при винесенні рішення та в ході розгляду справи невірно тлумачив норми національного законодавства та застосував норми матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції встановлено факт проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), але не прийнято до уваги той факт, що позивач проходив службу на посаді начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) та безпосередньо відповідав за проведення всіх виплат. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, чим порушив норми ч.2 ст.9 КАС України. Стверджує, що відповідачем вжито всіх можливих заходів щодо здійснення виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з метою недопущення порушення прав та законних інтересів позивача. Щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, зазначає, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, тому не є оплатою праці. При цьому, спеціальні норми законодавства з виплати компенсації за неотримане речове майно не містять в собі посилання на відшкодування, виходячи із середньої заробітної плати, за порушення термінів її виплати. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04.12.2019 року у справі №815/2681/17, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав та законних інтересів і не заявлено клопотання про поновлення строку для подання позову, проте суд першої інстанції прийняв позовну заяву до розгляду без будь-яких застережень з даного приводу і фактично підтвердив поважність причин пропуску строку та розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративний спір, що свідчить про протиправність винесеного рішення.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року без змін. Додатково зазначає, що відповідачем здійснено остаточний розрахунок належних сум при звільненні лише 08.05.2020 року, що складає 2 місяці та 17 днів (78 днів) з 20.02.2020 року дня виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідача. Вказує, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у формі виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 13.05.2020 року у справі №810/451/17, від 26.08.2020 року у справі №821/1083/17, а також Верховного Суду України, викладені в постанові від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

У 2015 році позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 30.04.2015 року.

З військової служби позивача звільнено наказом начальника Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07.02.2020 року №60-ОС за підпунктом а) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.

Наказом начальника Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19.02.2020 року №87-ОС позивач був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.02.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (20.02.2020 року), із позивачем не було здійснено розрахунок за всіма видами забезпечення, зокрема: 28.02.2020 року позивачу виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік у розмірі 1799,40 грн., компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 50383,20 грн., грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 17994,00 грн., матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 1800,00 грн., відповідно до копії виписки з Приват Банку, яка наявна в матеріалах справи.

19.03.2020 року позивачу виплачено індексацію за період з липня 2015 року по липень 2016 року у розмірі 314,20 грн., згідно копії виписки з Приват Банку та листа відповіді з військової частини НОМЕР_1 .

30.03.2020 позивачу виплачено індексацію за період з серпня 2016 року по березень 2018 року у розмірі 2826,40 грн., згідно копії виписки з Приват Банку та листа-відповіді з військової частини НОМЕР_1 .

08.05.2020 року позивачу виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 24338,18 грн., відповідно копії виписки з Приват Банку та листа-відповіді з військової частини НОМЕР_1 .

Тобто, відповідачем здійснено остаточний розрахунок належних позивачу сум при звільненні лише 08 травня 2020 року, що складає 2 місяці та 17 днів (78 днів) з 20.02.2020 року - дня виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

ОСОБА_1 , вважаючи дії відповідача в частині затримки повного розрахунку при звільненні протиправними, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму компенсації за невчасно виплачений дохід, що складає 45413,58 грн., яку визначив сам позивач. Дана сума підлягає визначенню не судом, а саме відповідачем за наслідками виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини по даній справі склались щодо стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості.

На стадії апеляційного провадження по даній справі спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом.

Приписами статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки

За змістом ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Разом з тим, Верховний Суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 року у справі №815/2681/17.

Колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин при обчисленні строку звернення до адміністративного суду застосуванню підлягають саме приписи КАС України, як норм спеціального процесуального законодавства.

Так, частиною 1 ст.122 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

При цьому, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

За матеріалами справи, відповідач здійснив остаточний розрахунок належних позивачу сум при звільненні 08 травня 2020 року, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 30 червня 2020 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Харківського окружного адміністративного суду, тобто з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку.

Колегія суддів зазначає, що дотримання строку звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту таких прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання вказаних строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукуючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного вчинення ними передбачених КАС України процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними і після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку посилання позивача на триваючий характер правопорушення з боку відповідача, яке діє до цього часу, є необґрунтованими, оскільки про порушення своїх прав позивачу стало відомо з дня проведення із ним фактичного розрахунку, тобто з 08.05.2020 року, з якого й розпочинається перебіг місячного строку для звернення позивача до суду з позовом про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивачем не надано та матеріали справи не містять належних доказів, які б унеможливлювали або позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом (КАС України) строки з відповідним адміністративним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що порушені його права та законні інтереси.

Згідно з ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Частинами 3, 4 ст.123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, з огляду на вказане вище, а також враховуючи відсутність поважних підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Відтак, доводи сторін щодо суті спору не впливають на його вирішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, наведених вище обставин не врахував та не дав їм належної оцінки, що є безсумнівною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та прийняття нової постанови про залишення позовних вимог без розгляду.

Таким чином, апеляційна скарга Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2020 року по справі № 520/8270/2020 скасувати.

Позовну заяву залишити без розгляду.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 25.01.2021 року