Справа № 640/5434/20
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року № 640/5434/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошових коштів.

Суть спору: до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася суддя Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва, щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у період з 01.01.2017 по 04.12.2018;

- стягнути з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у період з 01.01.2017 по 04.12.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2020 адміністративну справу №640/5434/20 за позовом судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди передано до Шостого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності даної справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2020 визначено підсудність адміністративної справи №640/5434/20 за позовом судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди за Київським окружним адміністративним судом.

27.03.2020 матеріали адміністративної справи №640/5434/20 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та внаслідок автоматизованого розподілу були передані для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державну судову адміністрацію України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №640/5432/20 (суддя Басай О.В.) за позовом судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльність та стягнення недоотриманої суддівської винагороди.

Так, у позовній заяві по справі №640/5432/20 суддею Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про:

- визнання протиправною бездіяльності Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у період з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі;

- стягнення з Окружного адміністративного суду міста Києва на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік".

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 об`єднано в одне провадження адміністративні справи №640/5434/20 та №640/5432/20 з присвоєнням адміністративній справі номеру №640/5434/20.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що вона є суддею Окружного адміністративного суду міста Києва, яка була призначений на вказану посаду Указом Президента України від 17.06.2008 №552/2008 строком на п`ять років та в подальшому постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 року №248-VIІ обрана суддею безстроково.

Позивачка стверджує, що відповідач неправильно здійснював їй нарахування та виплату суддівської винагороди у період з 01 січня 2017 року по 03 грудня 2018 року та з 04 грудня 2018 року.

Так, позивачка зазначила, що відповідач здійснив обрахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 як судді, яка не пройшла кваліфікаційне оцінювання, не у відповідності до норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453), як це визначено пунктом 23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIІІ (далі - Закону №1402), тобто виходячи не з встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а на підставі норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIІІ (далі - Закон №1774), який передбачає здійснення такого обрахунку виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Позивачка звернула увагу на те, що 04.12.2018 Конституційний суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким, серед іншого, визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини третьої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIІІ та встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, рішенням Конституційного суду України була підтверджена правомірність застосування до спірних правовідносин виключно первинної редакції частини третьої статті 133 Закону №2453, яка передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду, починаючи з січня 2015 року, встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом. А тому, на думку позивачки, саме такий розмір заробітної плати має застосовуватись для призначення та виплати їй суддівської винагороди.

Позивачка повідомила, що Окружний адміністративний суд міста Києва здійснював нарахування та виплату її суддівської винагороди без урахування показника мінімальної заробітної плати та без урахування висновків, наведених у рішенні Конституційного Суду від 04.12.2018 №11-р/2018, що є протиправним.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Водночас надав пояснення у справі, у яких зазначив про те, що при нарахуванні суддівської винагороди судді Окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 03.12.2018 та з 04.12.2018 по теперішній час мали бути застосовані положення Закону №2453 у його первинній редакції, відповідно до якої посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідач вказав на те, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення заявлених позивачем вимог, відповідач не матиме можливості виконати таке рішення, оскільки в Окружному адміністративному суді міста Києва відсутнє бюджетне призначення "Виконання рішень судів на користь суддів", натомість виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів здійснюється у порядку черговості згідно з чинним законодавством Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" у межах, передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період.

У вказаних поясненнях відповідач просив суд розглянути справу на власний розсуд, з урахуванням наведеної ним правової позиції.

Державна судова адміністрація України у письмових поясненнях по справі, зазначила, що рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 було визнано таким, що не відповідає Конституції України, положення ч.3 ст. 133 Закону № 2453 у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIІІ та встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Проте, третя особа звернула увагу на те, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону №1774 мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат після набрання чинності цим Законом.

Третя особа наголосила, що вказаний нормативно-правовий акт є чинним та не був визнаний неконституційним, а тому розрахунковою величиною, яка має бути застосована під час визначення розміру суддівської винагороди, є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, а не мінімальна заробітна плата.

У зв`язку з цим, відповідач вважає, що розмір суддівської винагороди, який був нарахований та виплачений позивачці окружним адміністративним судом міста Києва у період з 01.01.2017 по 04.12.2018 відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

На підставі цього, справа розглянута судом за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Указом Президента України від 17.06.2008 №552/2008 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва строком на п`ять років (т.1, а.с.10-11).

Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.07.2008 №83/к зараховано з 14.07.2008 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 (т.1, а.с.12).

Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2012 №12/к "Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років суддям" встановлено з 01.01.2012 судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу (т.1, а.с.13-15).

Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2012 №418/к встановлено з 17.12.2012 судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу (т.1, а.с.16).

Постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 року №248-VIІ "Про обрання суддів" ОСОБА_1 обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково (т.1, а.с.17-18).

Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2013 №129/к "Про оголошення постанови Верховної Ради України "Про обрання суддів" ОСОБА_1 визнано такою, що обрана на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києві безстроково з 16.05.2013 (т.1, а.с.19).

Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2017 №273/к встановлено з 16.12.2017 судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу (т.1, а.с.20).

Позивачка на час виникнення спірних правовідносин не пройшла кваліфікаційного оцінювання суддів відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Відповідно до довідок Окружного адміністративного суду міста Києва позивачці за період з 01.01.2017 по 03.12.2018 фактично виплачено суддівську винагороду у розмірі 471842,88 грн., а за період з 04.12.2018 по 12.05.2020 - 791344,06 грн. (т.1, а.с.114, т.2, а.с.107).

Не погоджуючись з розміром суддівської винагороди, яка була виплачена позивачці за період з 01.01.2017 по 03.12.2018 та з 04.12.2018 по теперішній час, позивачка звернулася з даним позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною другою та третьою статті 129 Закону №2453-VI (в редакції до 01.01.2014) визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 №716-VII було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIІІ (далі - Закон №192), яки було викладено у новій редакції Закон від 07.07.2010 №2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 набрав чинності Закон №1402, частинами першою-третьою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду,

Натомість, Законом №1774, який набрав чинності з 01.01.2017, зокрема, частину третю статті 135 Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ було викладено у наступній редакції: " 3. Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Таким чином, Законом №1402 в редакції Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIIІ (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Натомість, пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Як вже зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону №2453 (у редакції Закону №192) було встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

За змістом пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ (в редакції, яка була чинна на момент спірних правовідносин) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

З огляду на вимоги пункту 23 Розділу XII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1402 суддівську винагороду позивачці нараховували відповідно до статті 133 Закону №2453 (у редакції Закону № 192-VIII), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774 (у наведеній редакції), тобто з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначено на рівні 1600,00 грн.

Беручи до уваги приписи статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII розрахункова величина, яку застосувала ДСА для нарахування суддівської винагороди позивачу (1600,00 грн.) є розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згаданим Законом з 01 січня 2017 року.

Верховний Суд у постановах від 26.09.2018 у справі №820/1853/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76694677), від 02.05.2018 у справі №805/2364/17-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 73763792) та від 24.10.2018 у справі №812/227/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 77416268) зазначив, що норма частини третьої статті 133 Закону №2453 є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати.

Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону №2453 і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отож, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що "до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень".

Аналіз такого правового врегулювання дає підстави зробити правовий висновок, що законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн. 00 коп.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн. 00 коп.

З викладеного слідує, що законодавець чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн., а не інший розмір, зокрема 3200 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 у справі №826/9404/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 83553262).

Як було зазначено вище, розмір суддівської винагороди закріплено законом про судоустрій на рівні 10 мінімальних заробітних плат, однак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню насамперед приписи Закону №1774-VIII як такого, що прийнятий у часі пізніше Законів №№2453-VI, 1402-VIII.

Надаючи оцінку доводам позивачки про те, що обмеження розміру суддівської винагороди суперечить принципу незалежності суддів, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, варто зазначити, що за змістом статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року №928-VIII "Про Державний бюджет України на 2016 рік", установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Протягом 2017 року та січня-грудня 2018 року суддівська винагорода позивачки обчислювалась виходячи з 1600 грн.

З урахуванням норм статті 133 Закону №2453-VI, розмір суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2017 року, порівнюючи з його розміром, що діяв протягом 2016 року, не змінився.

Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.

Аналогічну правову позицію щодо застосування положень Законів №№2453-VI, 1402-VIII, 1774-VIII до спірних правовідносин неодноразово висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах 06.06.2018 у справі №806/1373/17 та у справі №819/782/17, від 13.06.2018 у справі №805/2459/17-а та у справі №826/4821/17, від 06.12.2018 у справі №816/1244/17, від 12.06.2020 у справі №1640/2323/18.

При цьому, суд зазначає, що до 01.01.2017 Закони №2453 та №1402 визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Досліджуючи мету прийняття Закону №1774 слід наголосити, що він був направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати. Так, з огляду на положення Закону України "Про бюджет України на 2017 рік" розмір заробітної плати зріс вдвічі.

Наслідком таких змін Законом №1774 стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з прийняттям Закону №1774 зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21.12.2020 у справі №640/2431/19 (реєстраційний номери судового рішення в ЄДРСР -93708456).

Щодо посилань позивачки на рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, суд зазначає таке.

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Законом №1774, який набрав чинності 01.01.2017, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону №1774 зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивачка, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06 грудня 2016 року №1774, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 520/11431/18 та від 09.08.2019 у справі №826/9404/17.

Крім того, частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Так, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №1-рп/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення.

Окрім того, суд зазначає, що на час існування спірних правовідносин пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.

Разом з тим, позивачка зазначає, що Законом №1774 ані іншими законами не скасовано й не внесено змін до норм спеціальних законів, зокрема частини другої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року, пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону, частини першої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року, а також статей 8 Законів України про Державний бюджет України на 2017 і 2018 роки.

У цьому контексті суд звертає увагу на вже раніше сформовані правові позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції щодо практики застосування наведених законодавчих норм при визначенні суддівської винагороди (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №804/2622/17, від 9 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 4 березня 2020 року у справі №809/1684/17), а відтак, відхиляє такі доводи позивачки.

Водночас, порушень відповідачем принципів недискримінації, пропорційності, "якості закону" та правової визначеності суд не встановив.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Із системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що Окружний адміністративний суд міста Києва, нараховуючи позивачці суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (1600 грн. з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року та 1762 грн. з 01 січня 2018 року по 04 грудня 2018 року), діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені вимогами чинного законодавства.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21.12.2020 у справі №640/2431/19 (реєстраційний номери судового рішення в ЄДРСР -93708456).

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону №2453, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у період з 01.01.2017 по 03.12.2018 та стягнення з відповідача на користь позивачанедоотриманої суддівської винагороди за вказаний період.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону №2453, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у період з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі, суд зазначає таке.

Так, обґрунтовуючи вказану позовну вимогу, позивачка зазначила, що оскільки рішенням Конституційного Суду від 04.12.2018 №11-р/2018, було підтверджено правомірність застосування до спірних правовідносин виключно первинної редакції ч.3 ст.133 Закону №2453, яка передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду, починаючи з січня 2015 року, встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, позивачка вважає, що саме такий розмір заробітної плати має застосовуватись для призначення та виплати йому суддівської винагороди, починаючи з 04.12.2018.

Проте, як зазначено судом вище, рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивачка, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 6 грудня 2016 року №1774, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн., як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн., а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

З викладеного слідує, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн. (10 х 1600 грн. мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн. (10 х 1600 грн.).

Вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774 насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивачки щодо розміру його матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.

До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Отже, враховуючи викладене, суд не приймає до уваги доводи позивачки про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат.

На думку суду, нарахування суддівської винагороди має здійснюватись із застосуванням в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (зокрема, період з грудня 2018 року до грудень 2019 року) пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач не мав правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину для визначення суддівської винагороди.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява №36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява №20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Так, проходження суддями кваліфікаційного оцінювання відповідає конституційним положенням, зокрема приписам частини десятої статті 131 («…Відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів… оцінювання…»), підпункту 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України («Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом).

Мета встановлення відмінностей у порядку визначення суддівської винагороди також є істотною, оскільки Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII і Закон України «Про судоустрій і статус суддів України» від 2 червня 2016 року №1402-VIII стали основою інституційної реформи судової влади в Україні, закріпили оновлені засади правового статусу судді, в тому числі щодо порядку зайняття посад і підтвердження здатності здійснення правосуддя у відповідних судах. Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», внесені ним зміни були необхідними в першу чергу для утвердження незалежності судової влади, зокрема шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу. Метою цих заходів є практична реалізація принципу верховенства права і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Венеціанська комісія у своєму висновку від 30 червня 2017 року №JUD-UKR/298/2017 [RJU/AT] щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів України» від 2 червня 2016 року зазначила, що процедура, передбачена в пункті 20 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону та підпункті (4) пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України (підтвердження відповідності суддів займаним посадам), має обмежену сферу та час застосування. Зважаючи на існуючу слабкість судової системи та майже повну відсутність довіри до неї з боку суспільства, вимога, щоб ці судді пройшли процедуру оцінювання, котра може призвести до їх звільнення, може бути зрозумілою та, мабуть, навіть виправданою за виняткових обставин залежно від того, як проводитиметься процедура оцінювання та за умови суворого дотримання належних гарантій.

Відтак запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні, а тому проведення такого оцінювання є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства.

Процедура кваліфікаційного оцінювання врегульована Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року і передбачає відповідні критерії та етапи, проводиться прозоро і публічно (глава 1 Розділу V). Обраний підхід до встановлення відповідності суддів займаним посадам шляхом кваліфікаційного оцінювання неконституційним не визнавався, а тому відсутні підстави для визнання обраного способу неналежним, а відповідних процедур кваліфікаційного оцінювання - необґрунтованими чи несправедливими.

Отже, встановлені чинним на час існування спірних правовідносин законодавством відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що нараховуючи і виплачуючи позивачці суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у період з грудня 2018 року до грудень 2019 року включно, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

Саме такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у рішенні від 11.03.2020 у зразковій справі №200/9195/19-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88124771), яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -93302481).

У цьому рішенні вказані обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права:

1) позивачами є судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання з метою визначення їх здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді;

2) відповідачами є територіальні управління Державної судової адміністрації України;

3) спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (виплата суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді суддівської винагороди відповідно до пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року у його первинній редакції, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для розрахунку посадового окладу судді після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018);

4) позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування й виплати суддям суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів та зобов`язати здійснити нарахування й виплату такої винагороди, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з 4 грудня 2018 року до 30 червня 2019 року. Деякі позивачі додатково заявили вимоги про нарахування і виплату суддівської винагороди з додаванням надбавки за вислугу років у відповідних розмірах від посадового окладу).

Таким чином, дана адміністративна справа є типовою та відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи.

Частиною третьою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

За таких обставин, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Крім того, суд зазначає про відсутність підстав для здійснення розрахунку та виплати позивачці суддівської винагороди за період з 01.01.2020 року по 26.01.2021 року (дата ухвалення рішення у даній справі), виходячи з мінімальної заробітної плати, оскільки як зазначено вище, такою розрахунковою величиною відповідно до Закону №1774 є прожитковий мінімум.

Відповідно до положень першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи позивачкою не було доведено порушення відповідачем вимог чинного законодавства під час здійснення виплати судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2017 по 03.12.2018 та з 04.12.2018 по теперішній час.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивачки є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.