Справа № 340/1917/20
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
судді Третього апеляційного адміністративного суду Чабаненко С.В.
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року
14 січня 2021 року Справа № 340/1917/20
Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кропивницького апеляційного суду (третя особа - Державна судова адміністраці України), в якому просив:
- зобов`язати Кропивницький апеляційний суд провести нарахування та виплату йому суддівської винагороди на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року і становить 115610 грн. та щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 70% посадового окладу, як такому, стаж роботи якого становить понад 30 років, з урахуванням утримання з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті на період з 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з урахуванням раніше виплачених сум;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працює суддею Кропивницького апеляційного суду. За період з 01 січня 2020 року по 17 квітня 2020 року йому була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався порядок, передбачений статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, а саме: посадовий оклад, виходячи з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 115610 грн, та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 70% посадового окладу (стаж роботи більше 30 років). Проте, з 18 квітня 2020 року він не отримав суддівську винагороду в розмірі, встановленому Законом України Про судоустрій і статус суддів, оскільки введено обмеження, що передбачені Законом №552-ІХ на період з 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України. Наказом голови Кропивницького апеляційного суду від 29.04.2020 року №10 вирішено при виплаті суддівської винагороди за квітень 2020 року, обмеження, що передбачені Законом №552-ІХ, застосовувати до частини суддівської винагороди, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Позивач вважає вказаний наказ протиправним та вважає, що його право на суддівську винагороду в розмірі, встановленому у статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, обмежено протиправно.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу голови Кропивницького апеляційного суду №10 від 29 квітня 2020 року Про оплату праці стосовно судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_1 .

Зобов`язано Кропивницький апеляційний суд нарахувати та виплатити судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду (враховуючи раніше виплачені суми, з урахуванням податків і зборів) за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року, без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 рік №294-IX.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням статті 130 Конституції України, статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, відтак, порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, оскільки після винесення рішення Конституційним Судом України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) взагалі припинено спір щодо застосування Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX, який доповнено статтею 29.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржене рішення безпосередньо впливає на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ДСА як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення Кропивницького апеляційного суду. На думку апелянта, з 18.04.2020 року відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік в редакції Закону №553-ІХ, а дія частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік втратила чинність 28.08.2020 року. Відповідно, саме з 28.08.2020 року виплата суддівської винагороди здійснюється судом в повному обсязі відповідно до статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів. Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року не впливає. Посилання суду першої інстанції на неконституційність Закону №553-ІХ не можуть бути підставою для визнання дій відповідача протиправними. При ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано положення бюджетного законодавства, особливості нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позову та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року в адміністративній справі №340/1917/20 задоволено. Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року в адміністративній справі №340/1917/20 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кропивницького апеляційного суду (третя особа - Державна судова адміністрація України) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Висновки суду апеляційної інстанції обгрунтовано наступним.

Так, в цілому погодившись з висновками суду першої інстанції стосовно того, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України Про судоустрій та статус суддів і станом на час виникнення спірних відносин до зазначеного Закону будь-які зміни, що регулюють питання суддівської винагороди щодо обмеження її розміру, не вносились, судом апеляційної інстанції наголошено, що даний спір стосується, в першу чергу, протиправності наказу голови суду в частині обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди. Вимога щодо зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України Про судоустрій і статус суддів, є похідною вимогою і має вирішуватися у разі задоволення вимоги про скасування наказу. В той же час суд першої інстанції, скасовуючи наказ голови суду, не зазначив підстав, які вказують на протиправність цього наказу станом на час його прийняття.

Проаналізувавши положення статті 29 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 року № 1402-VIII, якою визначені повноваження голови апеляційного суду, статей 148, 149 названого Закону, якими врегульовані питання фінансування судів в Україні, положення Бюджетного кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент прийняття оскарженого наказу обмеження розміру суддівської винагороди встановлено Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-IX. Відповідно, голова суду в межах виконання обов`язків по адміністративній посаді (голови суду) позбавлений повноважень надавати оцінку законності, конституційності того чи іншого закону або нормативно-правового акту, а повинен був виконувати закон. Таким чином, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-IX, а відповідно, не мав об`єктивної можливості не прийняти оскаржений наказ щодо обмеження суддівської винагороди на виконання Закону №553-ІХ.

Оскільки апеляційним судом не встановлено ознак протиправності наказу голови суду про виплату суддівської винагороди у розмірі відповідно до Закону №553-IX, отже відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди на підставі частини 2, частини 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до частини 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

Не погоджуючись з висновками колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважаю за необхідне викласти окрему думку з таких міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважав достатньою підставою для визнання оскаржуваного рішення законним та обгрунтованим той факт, що рішення відповідає положенням Бюджетного кодексу України у питанні нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів, а дії голови суду під час прийняття оскаржуваного наказу узгоджуються з вимогами, закріпленими у статті 29 Закону України Про судоустрій і статус суддів. Проте, оскаржуване рішення на відповідність вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суом апеляційної інстанції не проаналізоване.

В той же час, відповідно до статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

На реалізацію цієї конституційної норми, статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено окремі складові та розмір суддівської винагороди та встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим законом і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Отже, Конституція України встановила додатковий запобіжник від втручання органів законодавчої та виконавчої влади у питання правового регулювання суддівської винагороди, як невід`ємної складової незалежності суддів, шляхом закріплення можливості регулювати її розмір виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження іншим законом гарантій незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці, тощо (рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №1-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020, від 11 березня 2020 року №4-р/2020).

У зазначених рішеннях Конституційним судом послідовно сформовано наступні юридичні позиції: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Незважаючи на це, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 р. № 553-ІХ, що був чинним у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, установлювалися обмеження при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня 2020 року.

В силу частини 3 статті 8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії.

Отже, статтею 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 р. про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і будь-якими іншими нормативно-правовими актами, зміни до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не вносилися, дія зазначеної норми не зупинялася.

Враховуючи, що Конституцією України передбачена можливість правового регулювання у питаннях суддівської винагороди виключно у спосіб, визначений законом про судоустрій, саме ця норма за обсягом правового регулювання та суб`єктним складом має застосовуватися як спеціальна правова норма, яка має найвищу юридичну силу.

Натомість, законом про Державний бюджет України не може встановлюватися інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, на що неодноразово вказував Конституційний Суд у своїх рішеннях.

Отже, в умовах дії конкуренції норм розпорядники бюджетних коштів мали керуватися статтею 130 Конституції України, як нормою прямої дії, та нараховувати суддівську винагороду з урахуванням складових та у розмірах, визначених статтею 135 Закону «Про судоустрій і статус суддів», яка без жодних обмежень діяла у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року.

За викладених вище обставин, обов`язок розпорядників коштів керуватися відповідною нормою Конституції України, як нормою прямої дії, та спеціальною нормою закону слідує з принципу належного врядування, а також із законодавчого обов`язку діяти на підставі, в межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З огляду на положення статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Частиною 3 цієї норми однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства визначено верховенство права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та гарантується звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України (ч.3 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України). Гарантія вирішення судом справи відповідно до норми Конституції, як норми прямої дії, у разі, якщо суд дійде висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, закріпілений також і у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

В свою чергу, законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до приписів статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України законодавець пов`язує з його відповідністю завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на викладене, вважаю, що рішенням суду першої інстанції надано належну правову оцінку всім аргументам учасників справи, рішення відповідає завданню адміністративного судочинства, визначеному КАС України, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі та у відповідності до норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини при дотриманні норм процесуального права, а також грунтується на засадах верховенства права.

Щодо наведеного судом апеляційної інстанції аналізу приписів статті 119 Бюджетного кодексу України та висновку щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, вважаю за необхідне зауважити, що під час апеляційного перегляду даної адміністративної справи судом не досліджувались обставини та відповідні їм докази, які б давали підстави для висновку про недостатність бюджетних асигнувань (кошторису), затверджених на 2020 рік, на утримання судів, та, зокрема, на виплату суддівської винагороди у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Крім того, посилаючись на положення статей 148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що наведеними нормами гарантовано неможливість скорочення видатків на утримання судів у Державному бюджеті України в поточному фінансовому році (ч.7 ст.148 Закону). Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст.129 Закону). В контексті наведеної норми Бюджетним кодексом України регулюються відносини, пов`язані з функціонуванням бюджетної системи України, виконанням бюджетів, звітуванням про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, а також у питаннях відповідальності за порушення бюджетного законодавства, утворення та погашення державного і місцевого боргу.

Так, зокрема статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Якщо в процесі виконання бюджету зміна обставин вимагає менших бюджетних асигнувань головним розпорядникам бюджетних коштів, Міністерство фінансів України (місцевий фінансовий орган) готує пропозиції про зменшення відповідного бюджетного призначення Державного бюджету України (місцевого бюджету). Кабінет Міністрів України (Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцева державна адміністрація, виконавчий орган відповідної місцевої ради) у двотижневий строк подає до Верховної Ради України (Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради) у встановленому порядку пропозиції про зменшення відповідних бюджетних призначень Державного бюджету України (місцевого бюджету). Пропозиції про зменшення бюджетних призначень на утримання судів, інших органів і установ системи правосуддя мають бути погоджені Кабінетом Міністрів України з Вищою радою правосуддя.

Під час апеляційного перегляду судом також не досліджувалось питання щодо дотримання передбаченої статтею 23 Бюджетного кодексу України процедури, спрямованої на зменшення бюджетних асигнувань для виплати судівської винагороди у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас, відповідно до Додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» загальні видатки на забезечення на забезпечення правосуддя (код 0501020) Законом № 553 були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.

Підсумовуючи викладене, висновки суду апеляційної інстанції, викладені у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 по справі № 340/1917/20, вважаю такими, що не відповідають повною мірою положенням Конституції та проаналізованим законам України, а також завданню та основним засадам адміністративного судочинства, спрямованим на захист прав особи від неправомірного втручання у його права з боку суб`єкта владних повноважень.

Суддя С.В. Чабаненко