Справа № 380/3204/20
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/3204/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Новак Л.М.,

представника позивача Качмара І.О.,

представника відповідача Марканича В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Закарпатської митниці ДФС , місцезнаходження: 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул.Собранецька, 20 (далі відповідач), в якій позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо незастосування податкової соціальної пільги до нарахованих ОСОБА_1 доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання його заяви від 03.10.2019;

- зобов`язати Закарпатську митницю ДФС застосувати податкову соціальну пільгу до нарахованих ОСОБА_1 доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання його заяви від 03.10.2019.

Ухвалою від 04.05.2020 суддя залишила позовну заяву без руху.

Ухвалою від 01.06.2020 суддя відстрочила сплату позивачем судового збору.

Ухвалою від 01.06.2020 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 18.06.2020 суд забезпечив проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 06.10.2020 суд відмовив у задоволенні заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки відповідно до положень Податкового кодексу України та Порядку подання документів для застосування податкової соціальної пільги не застосував за заявою від 03.10.2019 податкову соціальну пільгу до нарахованих позивачу доходів у вигляді заробітної плати.

16.06.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що позивач не подав підтверджуючих документів для встановлення розміру пільги.

24.06.2020 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач подав всі необхідні документи для застосування стосовно нього податкової соціальної пільги. Вимагати надання інших документів заборонено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити позов повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

03.10.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про застосування податкової соціальної пільги відповідно до підпункту 169.1.2 пункту 169.1 статті 169 Податкового кодексу України. До вказаної заяви позивач долучив копії свідоцтв про народження: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо застосування податкової соціальної пільги до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання його заяви від 03.10.2019 протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

У підпункті 17.1.4 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України (тут і надалі у реакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; ПК України) встановлено, що платник податків має право користуватися податковими пільгами за наявності підстав у порядку, встановленому вказаним Кодексом.

Відповідно до пунктів 30.1, 30.2, 30.3 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 вказаної статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії.

Згідно з пунктом 30.9 статті 30 ПК України податкова пільга надається шляхом:

а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;

б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору;

в) встановлення зниженої ставки податку та збору;

г) звільнення від сплати податку та збору.

Відповідно до підпунктів 169.1.1., 169.1.2. пункту 169.1 статті 169 ПК України з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 вказаної статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги:

- у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку;

- у розмірі, що дорівнює 100 відсоткам суми пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 такого пункту, - для платника податку, який утримує двох чи більше дітей віком до 18 років, - у розрахунку на кожну таку дитину.

У підпунктах 169.2.1., 169.2.2. пункту 169.2. статті 169 ПК України визначено, що Податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого платнику податку місячного доходу у вигляді заробітної плати тільки за одним місцем його нарахування (виплати).

169.2.2. Платник податку подає роботодавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги (далі - заява про застосування пільги).

Податкова соціальна пільга починає застосовуватися до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання роботодавцем заяви платника податку про застосування пільги та документів, що підтверджують таке право. Роботодавець відображає у податковій звітності всі випадки застосування або незастосування податкової соціальної пільги згідно з отриманими від платників податку заявами про застосування пільги, а також заявами про відмову від такої пільги.

Перелік таких документів та порядок їх подання визначає Кабінет Міністрів України.

З наведених положень вбачається, що підставою для застосування до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати податкової соціальної пільги є відповідна заява платника податку про застосування пільги та документів, що підтверджують таке право.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 № 1227 затверджено Порядок подання документів для застосування податкової соціальної пільги (далі Порядок № 1227).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку платник податку подає роботодавцю заяву про обрання місця застосування податкової соціальної пільги (далі - заява про застосування пільги) за встановленою Державною податковою службою формою.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 1227 для застосування пільги з підстав, передбачених у підпунктах 169.1.2, 169.1.3 і 169.1.4 пункту 169.1 статті 169 Кодексу, крім заяви про застосування пільги подають: 1) одинока матір, батько, вдова, вдівець або опікун, піклувальник, які мають дитину (дітей) віком до 18 років: копію свідоцтва (дубліката свідоцтва) про народження дитини (дітей) або документ із зазначенням відомостей про батька дитини в Книзі реєстрації актів цивільного стану, чи документи, які підтверджують вік дитини (дітей), затверджені відповідним органом країни, в якій іноземна фізична особа - платник податку постійно проживав (проживала) до прибуття в Україну; копію рішення органу опіки і піклування про встановлення опіки чи піклування (якщо із заявою звертається опікун або піклувальник); копію свідоцтва про шлюб та свідоцтва про смерть (якщо із заявою звертається вдова або вдівець); копію паспорта. Для цілей вказаного пункту одинокою матір`ю (батьком) або опікуном, піклувальником вважаються особи, які на момент застосування роботодавцем пільги, визначеної підпунктом "а" підпункту 169.1.3 пункту 169.1 статті 169 Кодексу, маючи дитину (дітей) віком до 18 років, не перебувають у шлюбі, зареєстрованому згідно із законом.

Як встановив суд, 03.10.2019 позивач направив потовим зв`язком на адресу відповідача заяву про застосування податкової соціальної пільги відповідно до підпункту 169.1.2 пункту 169.1 статті 169 Податкового кодексу України. До вказаної заяви позивач долучив копії свідоцтв про народження: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник відповідача Марканич В.М. підтвердив факт надходження заяви ОСОБА_1 від 03.10.2019, зазначив, що вказана заява зареєстрована в Закарпатській митниці ДФС - 21.10.2019.

Суд зазначає, що відповідач не надав доказів розгляду вказаної заяви та застосування податкової соціальної пільги.

З огляду на викладене, суд вважає, що бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача від 03.10.2019 про застосування податкової соціальної пільги до нарахованих йому доходів у вигляді заробітної плати є протиправною.

Разом з тим, виходячи з того, що відповідач не розглядав заяви позивача, то суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача застосувати податкову соціальну пільгу є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

З огляду на вказане, суд, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 03.10.2019 про застосування податкової соціальної пільги до нарахованих позивачу доходів у вигляді заробітної плати з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Враховуючи відстрочення судом сплати позивачем судового збору до ухвалення рішення у справі та висновок суду про часткове задоволення позову, відповідно до статті 139 КАС України судовий збір стягненню з позивача не підлягає.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що між позивачем (замовник) та адвокатським об`єднанням «Шпунт і партнери», в особі керуючого партнера Качмара Івана Остаповича» (виконавець) укладено договір про надання правової допомоги від 16.04.2020 № 16/04/20-1а, згідно з умовами якого виконавець зобов`язується надати замовнику за його дорученням визначені таким договором правові (юридичні послуги).

Відповідно до пункту 3.1. вказаного договору розмір оплати послуг виконавця визначатиметься в актах виконаних робіт та обраховується із розрахунку 700,00 грн за кожну годину, затрачену виконавцем, у зв`язку з наданням послуг по вказаному договору.

Згідно з пунктом 1 акта виконаних робіт (надання послуг) від 29.12.2020 № 16/04/20-1а/1 виконавець в інтересах клієнта виконав такі зобов`язання:

- попередня консультація, підготовка, укладення договору про надання правової допомоги 1 год.;

- збирання, копіювання та вивчення доказів, матеріалів, необхідних для підготовки позову інтересах ОСОБА_1 3 год.;

- збирання та аналіз судової практики Верховного Суду у справах за аналогічними позовами у аналогічних справах 2 год.;

- підготовка позовної заяви та клопотання про відстрочення сплати судового збору 3 год.;

- підготовка відповіді на відзив та подання її до суду 2 год.;

- підготовка заяви щодо поновлення строку на подання позовної заяви та доручення документів у справі та подання її до суду 1 год.;

- участь у судових засіданнях з урахуванням часу, затраченого на добирання до суду та у зворотному напрямку 3 год.

Відповідно до пункту 2 вказаного акта виконавець у зв`язку з наданням послуг затратив 15 год. Вартість адвокатської допомоги складає 10300,00 грн.

Згідно з квитанцією від 29.12.2020 № 0.0..1 позивач сплатив адвокатському об`єднанню «Шпунт і партнери» кошти у розмірі 10300,00 грн за юридичні послуги відповідно до акта виконаних робіт від 29.12.2020 № 16/04/20-1а/1.

У частині шостій статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з безпідставності та необґрунтованості заявлених витрат по відношенню до складності справи.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що витрати пов`язані з попередньою консультацію, підготовкою, укладенням договору про надання правової допомоги, збиранням та аналізом судової практики Верховного Суду у справах за аналогічними позовами у аналогічних справах включаються до витрат пов`язаних з складанням позовної заяви.

Враховуючи незначну складність категорії справи, суд вважає, що підготовка позовної заяви клопотання про відстрочення сплати судового збору (3 год. 2100,00 грн), підготовка відповіді на відзив (2 год. 1400,00 грн), заяви щодо поновлення строку на подання позовної заяви (1 год. 700,00 грн) не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Крім цього, враховуючи тривалість судових засідань, на яких був присутній представник позивача (30.06.2020 7 хв., 23.07.2020 7 хв., 06.10.2020 20 хв, 13.01.2021 10 хв., 20.01.2021 9 хв.) необґрунтованими є витрати за участь у судових засіданнях 3год (2100,00 грн). Доказів понесення витрат, пов`язаних з добиранням до суду та у зворотному напрямку представник позивача не надав.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 10300,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 1000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.10.2019 про застосування податкової соціальної пільги до нарахованих ОСОБА_1 доходів у вигляді заробітної плати.

Зобов`язати Закарпатську митницю ДФС розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.10.2019 про застосування податкової соціальної пільги до нарахованих ОСОБА_1 доходів у вигляді заробітної плати з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з Закарпатської митниці ДФС (, місцезнаходження: 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, 20) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 22 січня 2021 року.

Суддя Мричко Н.І.