Справа № 640/23920/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Земляної Г.В.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 03 грудня 2007 року по 29 серпня 2019 року;

- стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 172693, 26 грн.;

- зобов`язати відповідача виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 р. адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Апаратом Верховної Ради України подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також не правильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається зокрема на те, що дії відповідача в межах спірних правовідносин відповідали вимогам чинного законодавства. Разом з цим, апелянт зазначає, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем позивача, а лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових відносин між помічником - консультантом і народним депутатом України. Також апелянт посилається на відсутність бюджетних асигнувань, а відповідно і підстав для нарахування та виплати позивачеві будь-яких коштів поза межами фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України. Зазначає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги вказаних обставин, а також те, що позивач перебувала безпосередньо у трудових відносинах з народними депутатами, які у свою чергу, визначали, у тому числі і розмір її заробітної плати.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого остання зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року без змін.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи згідно з розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 11 грудня 2007 року № 8710 "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 зараховано з 03 грудня 2007 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу" із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 03 січня 2013 року №15 "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 зараховано з 13 грудня 2012 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 .

Згідно з Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 17 грудня 2014 року № 8254 "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 зараховано з 28 листопада 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, з поширенням дії Закону України "Про державну службу", увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2 .

Відповідно до розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 02 липня 2016 року №2279-к "Про переведення ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 з 30 червня 2016 року переведено на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 без поширення дії Закону України "Про державну службу".

Згідно з розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року №1305-к "Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України" ОСОБА_1 звільнено з посади 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Листом першого заступника керівника Верховної Ради України від 06 вересня 2019 року №20-24/2425 повідомлено, що кількість календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 складає: за період з 03 грудня 2007 року по 12 грудня 2012 року - 131,5 календарних днів; за період з 13 грудня 2012 року по 28 листопада 2014 року - 59 календарних днів; за період з 28 листопада 2014 року по 29 серпня 2019 року - 142,5 календарних дні.

За результатами розгляду заяви позивача щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, листом першого заступника керівника Верховної Ради України від 05 листопада 2019 року №15/26-1912 (205926) відмовлено здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, оскільки на момент звільнення економія фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була відсутня.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 03 грудня 2007 року по 29 серпня 2019 року, позивач звернулась за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив зокрема, з того, що позивач перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України Верховної Ради України. Отже, виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. Разом з цим,судом першої інстанції зазначено, що обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що невикористані позивачем дні щорічної основної відпустки підлягають компенсації.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про відпустки" встановлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 № 2790-XII народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, яке затверджується Верховною Радою України.

Частиною 3 ст. 34 Закону № 2790-XII визначено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Частиною третьою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95 (далі - Положення) про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно з положеннями ст.ст. 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Відповідно до статті 3.1 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

В той же час, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Частиною 5 статті 4.4 Положення встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Отже, всі виплати які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

В той же час, позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Відповідач спростовує наявність обов`язку з виплати позивачу компенсації і тим, що всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.

Колегія суддів вважає, що зазначена позиція відповідача не відповідає закону, оскільки частина шоста статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" не покладає на народного депутата України такого обов`язку.

Відповідно до абзаців першого, другого та четвертого частини третьої статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Відтак, наявні підстави вважати, що видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що при цьому відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути правою підставою для невиконання вимог закону.

Аналіз положень Закону України "Про статус народного депутата України" дає підстави для висновку, що позивач перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 757/57336/16-ц.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до імперативних приписів ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд наголошує на тому, що відсутність коштів на проведення виплат не є обґрунтованою підставою для відмови в компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення № 5-рп/2002 від 20.03.2002, № 7-рп/2004 від 17.03.2004, № 20-рп/2004 від 01.12.2004, № 6-рп/2007 від 09.07.2007).

Зокрема, у Рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету. Однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23).

У пункті 26 рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, наявність бюджетних асигнувань може вплинути на факт повної виплати одноразової грошової допомоги та не впливає на обов`язок прийняти рішення щодо вказаних питань, тому посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як на підставу неприйняття рішення про виплату позивачу компенсації за 274 невикористаних дні основної щорічної відпустки є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства.

Колегія суддів враховує те, що відповідачем не заперечується факт непроведення виплат саме за 274 невикористаних дні основної щорічної відпустки.

Вказане в сукупності свідчить про обгрунтованість вимог позивача та висновків суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, та зобов`язання провести відповідні нарахування та виплати.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів також наголошує на тому, що відмовляючи позивачу у виплаті компенсації за дні невикористаної відпустки, відповідач послався на незабезпеченість фонду оплати праці та відсутність саме у відповідача обов`язку з виплати. Причиною для відмови не слугувала відсутність доцільності чи підстав для виплати такої компенсації.

А отже, обґрунтованими є вимоги позивача про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду правомірності відповідної бездіяльності, що становить предмет даного спору.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, перевіривши доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи суб`єкта владних повноважень не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: Г.В. Земляна

В.Ю. Ключкович