Справа № 755/8663/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/8663/20 Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить визнати протиправною та скасувати повністю постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії АС № від 24.03.2020 р. відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді штрафу у розмірі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, яку від імені Управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виніс головний інспектор з паркування відділу інспекції з паркування Деснянського районного управління (інспекції з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Соболь Артур Геннадійович, а також закрити дану справу про вказане адміністративне правопорушення за відсутності події і складу цього адміністративного правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.06.2020 р. поштовою позивач отримала постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія АС № від 24.03.2020 р., винесену головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Деснянського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Соболем А.Г. Відповідно до постанови серії АС № від 24.03.2020 р. ОСОБА_1 , транспортний засіб FIAT LINEA номерний знак НОМЕР_1 , 24 березня 2020 року 14 год. 33 хв. на вул. Г. Жмаченка, 16 в м. Києві зупинено ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушено пункт 15.9, г) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306 та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. Керуючись положеннями статей 279-1-279-4 КУпАП, інспектор постановив застосувати адміністративне стягнення до ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.

Позивач стверджує, що у вказаному транспортному засобі були відсутні водій та/або пасажири, в тому числі останні не здійснювали посадку (висадку), не здійснювалося завантаження (розвантаження) вантажу, а також не здійснювалося виконання інших вимог Правил дорожнього руху з участю вказаного транспортного засобу. Транспортний засіб в цей момент не рухався (стояв на місці), був зачинений (двері салону заблоковані на сигналізацію), його двигун не працював (був вимкнений) та в ньому працював маяк засобу проти угону, також в ньому відповідно були відсутні як водій так і пасажири. Окрім того, позивач ніколи не була водієм транспортного засобу та не керувала ним, посвідчення водія їй не видавалось і відповідно нею не отримувалось, що свідчить про неможливість нею порушення положень п. 15.9. г) ПДР, а відтак і вчинення, у зв`язку з таким порушенням ПДР, правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

На думку позивача, матеріали даної справи про адміністративне правопорушення не містять будь-яких, передбачених статтею 251 КУпАП, доказів якими б було доведено на якій саме конкретній відстані (у метрах та/або сантиметрах), яка повинна бути меншою ніж 10 метрів, знаходився 24.03.2020р. вищевказаний транспортний засіб від пішохідного переходу, тому оскаржувана постанова від 24.03.2020 р. винесена відповідачем формально, без дотримання положень, встановлених ч. 1 ст. 280 КУпАП.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії АС № від 24.03.2020 р., винесену головний інспектор з паркування відділу інспекції з паркування Деснянського районного управління (інспекції з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Соболем Артуром Геннадійовичем, відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 122 КУпАП - скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито за відсутністю у діях особи події та складу адміністративного правопорушення. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та жодним чином не обґрунтував в чому полягала протиправність дій інспектора при винесенні оскаржуваної постанови. Також помилковим є висновок про відсутність доказів на підтвердження порушення позивачем підпункту «г» пункту 15.9 Правил дорожнього руху, оскільки у матеріалах справи містяться фото, на яких зафіксовано вчинене порушення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі №755/8663/20, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства, додатково вказано, що за обставин відсутності передбачених статтею 251 КУпАП доказів, які б доводили конкретну відстань у метрах та/або сантиметрах розташування транспортного засобу від пішохідного переходу, а також за відсутності посилання в оскаржуваній постанові від 24.03.2020 на таку конкретну відстань від пішохідного переходу, обставини наявності порушення у діях власника транспортного засобу є недоведеними.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження здійснення позивачем зупинки (стоянки) на відстані менше 10 метрів від пішохідного переходу.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 10 цього Кодексу, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Оцінюючи склад адміністративного правопорушення слід зазначити, що, виходячи із загальної теорії права, склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.

У свою чергу склад адміністративного правопорушення складається з об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. Отже для наявності складу адміністративного правопорушення та як наслідок самого порушення необхідна наявність всіх його складових.

Об`єкт адміністративного правопорушення - це сукупність суспільних відносин, що охороняються правовими нормами, тобто фактично це наявність правової норми яка забороняє здійснювати певні дії та передбачає відповідальність у випадку недотримання вимог цієї норми.

Об`єктивна ж сторона адміністративного правопорушення полягає у дії чи бездіяльності, що заборонені правовими нормами.

Суб`єктом такого правопорушення в даному випадку може бути конкретна осудна фізична особа, що досягла 16-річного віку.

Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення охоплює вину, мотив і мету поведінки правопорушника. Адміністративне правопорушення може бути вчинене як умисно, так і з необережності.

У силу статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Як убачається із матеріалів справи, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало виявлення відповідачем факту зупинки (стоянки) автомобіля, зареєстрованого за позивачем, з порушенням підпункту «г» пункту 15.9 Правил дорожнього руху, а саме: ближче 10 м від пішохідного переходу.

Відповідальність за порушення правил стоянки передбачена положеннями частини першої та третьої статті 122 КУпАП.

Згідно частини першої цієї правової норми відповідальність передбачена за порушення правил зупинки або стоянки, у той час як частина третя передбачає відповідальність за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Отже, кваліфікуючою ознакою правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП є створення перешкоди дорожньому руху або загрози безпеці руху.

Проте, із наданих відповідачем фотознімків не видається за можливе встановити, що автомобіль FIAT LINEA, номерний знак НОМЕР_1 , стоїть ближче 10 метрів від пішохідного переходу та створює перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. Вбачається лише, що зазначений автомобіль стоїть поблизу від знаку «Пішохідний перехід». При цьому жодних посилань на проведення відповідних замірів, способу заміру та результатів такого заміру, які б давали змогу суду переконатися у тому, що відповідачем вчинялися дії щодо їх проведення, колегії суддів не надано.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність в діях позивача складу правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №686/14075/16-а щодо подібних правовідносин.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваної постанови, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Також, колегія суддів зазначає, що в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянтом жодних аргументів не наведено, не зазначено які саме матеріали, що мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено судом першої інстанції, не наведено інших доводів на підтвердження іншої, ніж було представлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, позиції.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дотримано норм процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі №755/8663/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко