Справа № 240/863/20
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 240/863/20

адміністративне провадження № К/9901/31576/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області

на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року

у справі №240/863/20

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Житомирській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області №1700 о/с від 28 грудня 2019 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 " яким на старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області №6 о/с від 10 січня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з поліції за пунктом 6 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію";

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділу Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області зі спеціальним званням "старший лейтенант поліції";

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 27 500 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області №1700 о/с від 28 грудня 2019 року "Про застосування дисциплінарних стягнень" в частині застосування до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби поліції.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області №6 о/с від 10 січня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Поновлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді старшого слідчого слідчого відділу Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області з 11 січня 2020 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 57491,22 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді старшого слідчого слідчого відділу Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та стягнення з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

У стягненні моральної шкоди відмовлено.

У поданій касаційній скарзі скаржник з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху. Заявникові надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом: сплати судового збору, також скаржнику запропоновано навести наявність винятковий обстави передбачених підпунктами "а-г" пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.

На виконання цієї ухвали та в межах встановленого у ній строку, скаржник направив до суду уточнену касаційну скаргу і платіжне доручення №4887 від 14 грудня 2020 року, також скаржником зазначено про наявність виняткових обставин передбачених підпунктами «а» та «г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України ,а тому касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, що дає змогу суду вирішити питання про відкриття або відмову у відкритті касаційного провадження.

Проте, ознайомившись з доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Скаржник в касаційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не повинен був розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, адже позивач, згідно з приміткою 50 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище оскільки, займала посаду слідчого. Дане твердження скаржника суд касаційної інстанції вважає помилковим з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У цій справі, суд першої інстанції, не відніс дану справу до справ незначної складності, а врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

Також скаржник зазначає, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, з огляду на те, що на думку скаржника, у судів різних інстанцій (в тому числі Верховного Суду) відсутня єдина правова позиція до одних і тих же правовідносин стосовно даної категорії справ.

У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Суд касаційної інстанції також не приймає посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, оскільки наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин справ, установлених судами, тому посилання на те, що оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалено без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України, Верховний Суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у справі №240/863/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддіО.В. Калашнікова М.В. Білак Н.М. Мартинюк