Справа № 509/4852/20
Суддя: Гандзій Д. М.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/4852/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь в порядку спрощеного письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області та дільничного інспектора поліції Бедрія Євгена Анатолійовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ :

30 вересня 2020 року, ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з адміністративним позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції якого від 16.10.2020 р. просила суд, скасувати постанову серії ГАА № 690782 від 23 вересня 2020 р. по справі про адміністративне правопорушення, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КупАП з накладенням адміністративного стягнення у виді попередження, провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 182 КУпАП відносно неї закрити за відсутністю події і складу правопорушення та стягнути на свою користь витрати по сплаті судового збору в сумі 420,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, мотивуючи це незаконністю оскаржуваної постанови, винесеної ДІП без достатніх підстав та доказів скоєння нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КУпАП.

Позивачка та її представник за довіреністю в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду електронні листи, в яких повністю підтримали свої уточнені позовні вимоги, які просили задовольнити та слухати справу за їхньою відсутністю в порядку ч. 3 ст. 194 КАСУ (а.с. 31,32).

Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність адміністративного позову, просили суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 17-18).

Відповідач ДІП ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належнми чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні позову та слухати справи за його відсутності (а.с. 30).

У відповідності до ч. 3 ст. 1984 КАСУ - учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи та додатково надані суду письмові докази суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом способи (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2013 року за № К/9991/76032/12).

Стаття 9 КАСУ передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Обставини, які визнаються учасниками справи - не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини, визнаної у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи - не є обов`язковою для суду.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Стаття 90 КАСУ передбачає - суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст.293 КУпАП і роз`яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 р. «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» - орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Разом з тим, виходячи із закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Суд при розгляді даної категорії адміністративних справ перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови та її поважність згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст.293 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КУпАП оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими КУпАП.

Відповідно до ст. 289 КУпАП - скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом враховується, що Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого додаткового до Конвенції протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).

Так, 23.09.2020 р. дільничним офіцером поліції Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області Бедрій Є.А., на підставі протоколу серії ВАБ № 191905 від 23.09.2020 р. складено постанову серії ГАА № 690782 про вчинення керівником магазину «Макош» ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 182 КУпАП, в якій вказано, що 06.08.2020 р., приблизно о 07:30 год. в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не забезпечила належним чином розгрузку товару в магазин «Макош», чим порушила тишу, скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 182 КУпАП та постановив притягнути її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП з накладенням на неї адміністративного стягнення у виді попередження, яку в цей же дань було вручено позивачці ОСОБА_1 (а.с. 5,19).

Суд вважає вказану оскаржувану постанову серії ГАА № 690782 від 23.09.2020р. невмотивованою, необґрунтованою та протиправною, і такою, що підлягає скасуванню, оскільки адміністративні матеріали, на підставі яких ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП не містить належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 72-79 КАСУ того, що 06.08.2020 р. позивачкою, або ж ким-небудь іншим з працівників магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » о 07:30 год. здійснювався шум, порушувалась тиша, а також відсутні будь-які відомості про вимірювання рівня такого шуму, який нібито, існував півтора місяці тому назад.

З матеріалів позову вбачається, що робітники магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » здійснюють свою роботу у відповідності до Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» і відповідно до «Державних санітарних норм допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків на території житлової забудови», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 463 від 22.02.2019 р.

В своєму письмовому відзиві на позов, представник відповідачів посилається як на доказ скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КУпАП на письмові показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від якого до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення № 58971997 від 06.08.2020 р. про те, що в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою : АДРЕСА_1 порушуються санітарні норми, робітники магазину гримають тачками та гучно розвантажують товар, на зауваження не реагують та конфлікт виникає не вперше, так як раніше вже викликались робітники поліції з цього приводу (а.с. 17-18).

З копій письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , доданих відповідачами до свого письмового відзиву неможливо розібрати зміст та суть цих пояснень з огляду на погано виготовлені їх копії (а.с. 20,24).

З огляду на приписи ч. 2 ст. 77 КАСУ, якою передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, останніми не було доведено суду належність та допустимість вищевказаних доказів по адміністративній справі, у зв`язку з чим, судом не приймаються до уваги вказані письмові пояснення свідків.

Таким чином, обвинувачення ОСОБА_1 у скоєнні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КУпАП базується лише на заяві ОСОБА_4 до органів поліції про порушення санітарних норм робітниками магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та змістом постанови серії ГАА № 690782 від 23.09.2020 р., що є недостатнім для притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ст. 182 ч. 1 КУпАП, а сама оскаржувана постанова є лише одним з доказів, який немає переваги перед іншими доказами у справі про адміністративне правопорушення і оцінюється судом на рівні з іншими доказами.

При чому, при складанні протоколу серії ВАБ № 191905 від 23.09.2020 р., на підставі якого було винесено постанову серії ГАА № 690782 від 23.09.2020 р. ОСОБА_1 заперечувала проти скоєння нею адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 182 КУпАП (а.с. 5).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 - верховенством права є панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

Принцип верховенства права включає в себе свободу від свавілля та перекликається із принципом законності, що у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 6 КАС України - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження - не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Розглядаючи питання ефективного засобу правового захисту Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в п. 114 Рішення від 10 вересня 2010 року у справі «Макфарлейн проти Ірландії» (заява № 31333/06), п. 38 Рішення Великої Палати від 29 березня 2006 року у справі «Ріккірді Піссаті проти Італії» (заява № 62361/00) зазначив, що засіб є ефективним тільки якщо він доступний та достатній.

В силу п. 255 Рішення ЄСПЛ від 12 грудня 2012 року у справі «Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (заява № 39630/09) та п. 152 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/06) від 26 жовтня 2000 року засіб повинен бути ефективним на практиці й по закону, а згідно п. 36-40 Рішення від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява № 41526/10) при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника.

У своєму рішенні від 17 березня 2009 року у справі «Хутман і Меус проти Бельгії» (заява № 9411/05) п. 44 ЄСПЛ зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» - органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні будь-яких видів діяльності з метою відвернення і зменшення шкідливого впливу на здоров`я населення шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів зобов`язані: здійснювати відповідні організаційні, господарські, технічні, технологічні, архітектурно-будівельні та інші заходи щодо попередження утворення та зниження шуму до рівнів, установлених санітарними нормами; забезпечувати під час роботи закладів громадського харчування, торгівлі, побутового обслуговування, розважального та грального бізнесу, культури, при проведенні концертів, дискотек, масових святкових і розважальних заходів тощо рівні звучання звуковідтворювальної апаратури та музичних інструментів у приміщеннях і на відкритих площадках, а також рівні шуму в прилеглих до них жилих і громадських будівлях, що не перевищують рівнів, установлених санітарними нормами; вживати заходів щодо недопущення впродовж доби перевищень рівнів шуму, встановлених санітарними нормами, в таких приміщеннях і на таких територіях (захищені об`єкти), зокрема - жилих будинків і прибудинкових територіях.

Сільські, селищні, міські ради затверджують правила додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях, якими з урахуванням особливостей окремих територій (курортні, лікувально-оздоровчі, рекреаційні, заповідні тощо) установлюються заборони та обмеження щодо певних видів діяльності, що супроводжуються утворенням шуму, а також установлюється порядок проведення салютів, феєрверків, інших заходів із використанням вибухових речовин і піротехнічних засобів.

Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, встановлених законом, забезпечують контроль за додержанням керівниками та посадовими особами підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також громадянами санітарного та екологічного законодавства, правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях, інших нормативно-правових актів у сфері захисту населення від шкідливого впливу шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів.

Відповідно до «Державних санітарних норм допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків на території житлової забудови», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 463 від 22.02.2019 р. встановлено допустимі рівні звуку в приміщеннях житлових і громадських будинків та на території житлової забудови, за якими в магазинах торгівлі вони встановлені цілодобово на рівні : 60 ДБА та критерій шуму 50 NC.

Будь-яких доказів того, що робітниками магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було перевищено вказані нормами шуму, встановлені Законом в оскаржуваній постанові не міститься, беручи до уваги, що вказаний магазин є продуктовим, в якій регулярно завозяться продукти харчування для мешканців ж/м «Радужний» та в якому придбають продукти в тому числі і вищевказані свідки, проживаючи у ж/м «Радужний», що вбачається з адрес, вказаних у письмових поясненнях свідків, які можливо розібрати та враховуючи, що саме по собі розвантаження вантажниками продуктів харчування в магазин, які здійснює роздрібну торгівлю продуктами харчування неможливо без жодного шуму, що є загальновідомим фактом, а доказів перевищення вищевказаних норм шуму, в постанові не вказано і ніким не вимірювалось на місці складання постанови.

З огляду на вищевикладене, у суду маються підстави для задоволення позову, з огляду на відсутність доказів скоєння позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 182 ч. 1 КУпАП, у зв`язку з чим, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з закриттям справи про адміністративне правопорушення в порядку п. 3 ч. 3 ст. 286 КАСУ.

В порядку ч. ст. 139 КАСУ - при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищевказане, а сам е задоволення позову в повному обсязі, та той факт, що позивачкою при подачу до суду адміністративного позову сплачено суму судового збору за розгляд адміністративного позову у розмірі 420,40 грн., вказана сума підлягає стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 2,5,6,9,72-80,90,94,139,192,210,211,217,227,228,241-247,250,251,258,263-268,286 КАС України, Конституцією України, Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 р., ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Державними санітарними нормами допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків на території житлової забудови», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 463 від 22.02.2019 р., суд, -

ВИРІШИВ :

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 до Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області та дільничного інспектора поліції Бедрія Євгена Анатолійовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити ;

2.Постанову серії ГАА № 690782 від 23 вересня 2020 р. по справі про адміністративне правопорушення, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП з накладенням не неї адміністративного стягнення у виді попередження скасувати та справу про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 182 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити ;

3.Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 420 грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 20.01.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.