Справа № 240/10181/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Житомир справа № 240/10181/20

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Алекскредит", про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із указаним позовом і просить визнати постанову Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження № 62343068 від 15.06.2020 протиправною та скасувати її.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з порушенням приписів ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавче провадження було відкрито не за місцем проживання, перебування ОСОБА_1 або знаходження її майна, з порушенням правил територіальної діяльності, а тому підлягає визнанню протиправною та скасуванню. Позивач стверджує, що зареєстрованим місцем її проживання є: АДРЕСА_1 , натомість відповідач має право на ведення незалежної професійної діяльності у виконавчому окрузі м. Києва. Відтак, на думку позивача, у приватного виконавця не було підстав для винесення оскаржуваної постанови.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання у справі на 21.09.2020. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Алекскредит".

21.09.2020 судове засідання не відбулося через неявку сторін. Наступне судове засідання призначено на 24.09.2020.

24.09.2020 судове засідання відкладено на 21.10.2020 у зв`язку з неявкою сторін.

Сторони та третя особа до суду не прибули, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені.

Суд, зважаючи на неявку сторін і третьої особи у судове засідання та відповідно до ч. 9 ст. 205, ст.ст. 4, 229 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною подано до суду відзив на позовну заяву, з проханням у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання і протиправною та скасування постанови від 15.06.2020 відмовити у повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Вказано, що частинами 2, 4 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. При цьому зазначено, що положення ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з ч. 3 ст. 26 того ж Закону, щодо відомостей про «місце проживання», «місце перебування» чи «місцезнаходження» особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання, адже в Законі України «Про виконавче провадження» застосовуються всі три окремих поняття. На переконання відповідача, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку. Проте ні стягувач, ні виконавець не можуть зобов`язати боржника зареєструвати чи перереєструвати адресу свого місця проживання у разі розбіжностей між фактичною та зареєстрованою адресами. Тобто, враховуючи наведені вище вимоги закону, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність, та, відповідно, на яку розповсюджуються компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання. У виконавчому написі №12103 від 13.05.2020 виданому приватним нотаріусом Броварського районного НОКО Колейчиком В.В. про стягнення з позивача на користь ТОВ "Алекскредит" заборгованості у розмірі 7421,12 грн вказано, що місцем проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_2 . Вказана адреса також була зазначена у заяві про примусове виконання рішення стягувачем, тобто боржник проживає у межах виконавчого округу м. Києва. Відтак, підстав для повернення виконавчого документа стягувачу не було та, відповідно, 15 червня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62343068.

Дослідивши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що 13.05.2020 Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. вчинено виконавчий напис № 12103 про стягнення з ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 , як боржника за кредитним договором 2931034 від 21.11.2019 на користь стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" заборгованості в розмірі 7421,12 грн.

15.06.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" подано приватному виконавцю Дорошкевич В.Л. заяву про примусове виконання зазначеного виконавчого напису.

15 червня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №62343068), якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №12103 виданого 13.05.2020 Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" заборгованість в розмірі 7421,12 грн.

На переконання позивача, приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. безпідставно відкрито виконавче провадження у межах виконавчого округу м. Києва, оскільки у м. Києві вона не проживає, у зв`язку з цим позивач звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд встановив наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 № 1403-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1403-VIII), у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частиною 1 ст. 25 Закону №1403-VIII передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ (ч. 2 ст. 25 Закону №1403-VIII).

У пункті 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року N 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року N 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за N 1302/29432, закріплено, що місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону №1404-VIII.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону №1404-VIII, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

За змістом статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Аналіз наведених вище норм свідчить на користь висновку, що згаданими приписами законодавства визначені вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому, згідно із частиною третьою статті 25 Закону №1403-VIII, право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

В силу положень частини другої статті 24 Закону №1404-VIII якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та, відповідно, на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Отже, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Аналогічні висновки щодо застосування згаданих вище норм права викладені у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №804/6996/17 та від 30.04.2020 у справі №580/3311/19.

Із копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 29.08.2008 Романівським РВ УМВС України в Житомирській області, власником якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видно, що з 15.11.2016 позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд ураховує, що вказане місце реєстрації позивача збігається із місцем реєстрації боржника зазначеним у виконавчому написі, заяві про примусове виконання зазначеного виконавчого напису, на підставі яких відкрито виконавче провадження.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач має право на ведення незалежної професійної діяльності у виконавчому окрузі м. Києва.

У оскаржуваній постанові відповідачем адресою боржника вказано: АДРЕСА_4 , остання також вказана у виконавчому написі нотаріуса № 12103 від 13.05.2020. Однак, відомості про проживання позивача за адресою у м. Києві документально не підтверджені. Так само, матеріали справи не містять доказів наявності майна позивача у місті Києві.

Згідно із частинами 1, 2, 6 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За приписами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрацією місця проживання або місця перебування фізичної особи є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. При цьому, підтвердженням реєстрації місця проживання або місця перебування фізичної особи є довідка, яка видається органом реєстрації. Також, відомості про місце проживання та місце перебування особи можуть вноситись до наступних документів: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Статтею 6 згаданого Закону встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Тобто, саме зареєстроване місце проживання фізичної особи повинно вважатися місцем проживання для цілей визначення місця виконання рішення.

При цьому зазначена у виконавчому написі адреса місця проживання боржника, з урахуванням вищевикладеного, не є його офіційною адресою місця проживання, оскільки виконавчий напис не відноситься до переліку документів, які визначені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Частиною третьою ст. 26 Закону №1404-VIII визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що у разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем реєстрації, вказаної у виконавчому документі, стягувачем до заяви мали бути приєднані підтверджуючі документи, що дають змогу достовірно встановити, що боржник проживає, перебуває за адресою, зазначеною як місце проживання.

Також, суд зазначає, що висновок щодо необхідності подання стягувачем разом із заявою про відкриття виконавчого провадження (у разі направлення виконавчих документів за місцезнаходженням майна боржника) доказів, які б підтверджували місце проживання боржника станом на момент подання такої заяви за відповідною адресою викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №826/7969/16.

Отже, з огляду на встановлені судом обставини, зазначена Товариством з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" в заяві про примусове виконання рішення та у виконавчому написі нотаріуса адреса проживання боржника документально не підтверджена, тому таку інформацію неможливо вважати відомостями, що ідентифікують боржника.

Слід відмітити, що частиною 5 статті 24 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Вищевикладене є підставою для висновку, що на момент прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження відповідач не володів достовірною інформацією про фактичне місце проживання боржника за вказаною у виконавчому написі адресою у м. Києві та не вжив жодних заходів щодо перевірки цієї інформації, оскільки у неї були наявні всі підстави для цього, виходячи з документів виконавчого провадження.

За відсутності документальних доказів фактичного місця проживання боржника на момент відкриття виконавчого провадження за вказаною адресою у м. Києві, суд вважає необґрунтованим прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження з його виконання.

Суд не приймає посилання відповідача як на підставу для відкриття виконавчого провадження в межах виконавчого округу м. Києва зазначення стягувачем у своїй заяві місця проживання боржника у м. Києві, оскільки ч. 2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" не містить норми про те, що право вибору місця виконання рішення приватним виконавцем належить стягувачу.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд дійшов до висновку, що приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не з`ясовано обставини, визначені частиною другою статті 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та частиною другою статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" щодо встановлення місця фактичного проживання боржника чи місця його перебування, та, як наслідок, протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 15 червня 2020 року (ВП № 62343068).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно із ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл, відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України, між сторонами судових витрат, суд ураховує, що позов містить вимоги щодо відшкодування судових витрат, а саме судового збору в сумі 840,80 грн і витрат по підготовці до розгляду справи в сумі 5000 грн.

Зважаючи на наведене, суд зазначає, що згідно із ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Положеннями ч. 1 ст. 138 КАС України визначено, що розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм, убачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, варто зазначити, що склад та розміри судових витрат, входить до предмета доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією про сплату № 61665 від 30.06.2020.

Таким чином, ураховуючи висновок суду про задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у сумі 840,80 грн.

З приводу відшкодування витрат по підготовці до розгляду справи в сумі 5000 грн. Вказані витрати обґрунтовані позивачем залученням спеціаліста у галузі права для підготовки позовної заяви та вчинення інших процесуальних дій. На підтвердження понесених витрат позивачем додано до позову договір про надання юридичних послуг № 26/06 від 26.06.2020, укладений між спеціалістом у галузі права Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , акт приймання - передачі надання послуг № 1 від 30.06.2020 до договору про надання юридичних послуг № 26/06 від 26.06.2020, прибутковий касовий ордер № 87 від 30.06.2020.

У відповідності до п. 1.1 договору про надання юридичних послуг № 26/06 від 26.06.2020 Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (Виконавець) зобов`язується надати ОСОБА_1 (Замовник) послуги з підготовки процесуальних документів до Житомирського окружного адміністративного суду щодо визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця ОСОБА_4 про відкриття виконавчого провадження № 62343068.

Пунктом п. 4.1. договору про надання юридичних послуг № 26/06 від 26.06.2020 визначено, що загальна вартість послуг узгоджується шляхом складення та направлення виконавцем замовнику акта приймання наданих послуг та їх підписання замовником.

З акту приймання передачі наданих послуг № 1 від 30.06.2020 вбачається, що Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 вчинялись дії, перелік яких наведено в розрахунку вартості, де зазначено час, затрачений на надання послуг та загальну вартість послуг за надані юридичні послуги.

Так, у акті приймання передачі наданих послуг № 1 від 30.06.2020 вказано, що вартість юридичних послуг щодо юридичної консультації, підготовлення та передачі до суду процесуальних документів щодо визнання протиправною та скасуванню постанови приватного виконавця ОСОБА_4 про відкриття виконавчого провадження № 62343068 складає 5 000,00 грн, що включає в себе: проведення усної консультації 1 година, що становить 1000,00 грн; аналіз документів справи 1 год., що становить 1000,00 грн; підготовка позовної заяви 3 год., що становить 3000,00 грн.

На підтвердження оплати ФОП ОСОБА_3 складено та підписано прибутковий касовий ордер № 87 від 30.06.2020 до договору про надання юридичних послуг №26/06 від 26.06.2020.

Акт приймання передачі наданих послуг № 1 від 30.06.2020 та прибутковий касовий ордер № 87 від 30.06.2020 до договору про надання юридичних послуг № 26/06 від 26.06.2020 містять інформацію про час, витрачений на вчинення необхідних дій, обсяг наданих послуг, вартість.

Тобто, надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість та дають можливості ідентифікувати, що такі були понесені в межах розгляду даної справи.

Водночас, щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи в сумі 5000,00 грн, суд ураховує, що граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 за № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Відповідно до Додатку цієї постанови, витрати, пов`язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи не можуть перевищувати 50 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за сукупність дій, необхідних для розгляду справи.

Станом на 01 січня 2020 року приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року за № 294-IХ встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн.

Отже, граничний розмір витрат, пов`язаних з вчиненням дій, необхідних для розгляду становить 1051,00 грн (2102,00 х 50%).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з підготовкою до розгляду справи, у сумі 1051,00 грн.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що ФОП ОСОБА_3 не є адвокатом та не має права на здійснення адвокатської діяльності, тому витрати, понесені позивачем не підлягають відшкодуванню, оскільки витрати, які просить стягнути позивач, підпадають під регулювання статті 138 ("Витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи для розгляду") КАС України, а не статті 134 ("Витрати на професійну правничу допомогу") КАС України, як помилково зазначає відповідач.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 132, 138-139, 242-246, 250, 255, 268-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (вул. Окіпної Раїси, 4-а, оф. 71-а, м. Київ, 02002), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Алекскредит" (49044, м. Дніпро, вул. Якова Самарського, 12а, ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження № 62343068 від 15.06.2020.

Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн та судові витрати, пов`язані з підготовкою до розгляду справи, у сумі 1051,00 грн (одна тисяча п`ятдесят одна) грн. 00 коп.

У іншій частині вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів ст.ст. 272, 287 та пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко