Справа № 640/1173/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

20 січня 2021 року місто Київ №640/1173/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом доОСОБА_1 Першого екс-Президента України ОСОБА_2, Президента України ОСОБА_3
про визнання акта незаконним, визнання Конституції легітимною, визнання вини, відновлення прав позивача,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Першого екс-Президента України ОСОБА_2, Президента України ОСОБА_3, в якій просить суд:

- признати Акт проголошення незалежності України - незаконним;

- визнати Конституцію УРСР 1977 року легітимною на території УРСР;

- признати винним у грабежі та фальсифікації подій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з Конституцією 1977 року;

- відновити ОСОБА_1 права загальної декларації прав людини 1948 року.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд, серед іншого, признати Акт проголошення незалежності України - незаконним.

Так, Акт проголошення незалежності України прийнятий Верховною Радою України 24.08.1991 та яким Україну визнано незалежною демократичною державою.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

З аналізу наведеного вбачається, що ОСОБА_1 в пункті 1 прохальної частини позовної заяви заявлено вимогу, яка, по суті, підсудна Верховновному Суду в силу положень статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України.

З пункту 2 прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить суд визнати Конституцію УРСР 1977 року легітимною на території УРСР.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про Конституційний Суд України" суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) чинних актів (їх окремих положень).

У даному випадку, позивач фактично ставить питання щодо легітимності Кнституції УРСР 1977 року, що не узгоджується з приписами Кодексу адміністративного судочинства України та є виключною компетенцією Конституційного Суду України.

Так, згідно зі статтею 55 Закону України "Про Конституційний Суд України" конституційною скаргою є подане до Суду письмове клопотання щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі суб?єкта права на конституційну скаргу.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про Конституційний Суд України" суб?єктом права на конституційну скаргу є особа, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України (його окремі положення) суперечить Конституції України.

Таким чином, позовна вимога щодо визнання Конституції УРСР 1977 року легітимною на території УРСР не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Також зі змісту прохальної частини позову вбачається, що позивачем в пункті 3 прохальної частини позову заявлено вимогу, яка, по суті, має розглядатися в рамках кримінального провадження, зокрема, щодо визнання винним у грабежі та фальсифікації подій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідальність за що передбачена приписам кримінально-процесуального законодавства.

За змістом статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно частини першої статті 1 та статті 2 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи наведені приписи в їх сукупності, суд вважає, що викладена позивачем в пункті 3 вимога, зокрема, про визнання винним у грабежі та фальсифікації подій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, заявлені позивачем в цій частині вимоги не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Додатково суд також відмічає, що в силу приписів ч.ч. 4, 6 ст. 172 КАС України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

З правової конструкції ч.ч. 4, 6 ст. 172 КАС України випливає про неможливість об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, що є загальним правилом, що застосовується до інституту об`єднання в одне провадження кількох вимог. Аналогічне правило викладене в ч. 6 ст. 21 КАС України, згідно якої не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи до уваги викладене позивачем, суд звертає увагу, що заявлені позивачем вимоги зводяться до встановлення різних фактів, які мають досліджуватися в рамках різного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд стверджує, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, що є підставою для повернення позовної заяви.

Окремо суд вважає за доцільне відмітити, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним (воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням), про що неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини в прийнятих ним рішеннях.

Додатково суд зауважує, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічні висновки (щодо окремо та додатково зауваженого судом) викладено в ухвалі від 15.05.2018 Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду у справі № 9901/564/18 (адміністративне провадження № П/9901/564/18).

Зважаючи на викладене, виходячи з завдань та основних засад адміністративного судочинства, суд не вважає повернення позовної заяви ОСОБА_1 порушенням прав останнього на звернення до суду в аспекті вище викладених судових висновків.

Окремо суд звертає увагу позивача, що згідно з частиною восьмою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись п. 6 ч. 4 ст. 169, ст.ст. 241-243, 248, 256 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Повернути позовну заяву ОСОБА_1 .

2. Копію ухвали про повернення позовної заяви невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

3. Довести до відома позивача, що у відповідності до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.