Справа № 400/1676/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/1676/19

Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

рішення суду першої інстанції прийнято

у м. Миколаїв, 23 липня 2019 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судці-доповідача: Танасогло Т.М.

судців: Вербицької Н.В., Димерлія О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним нарахування і виплати суддівської винагороди за березень 2019 р. із застосуванням розміру посадового окладу 28815,00 грн. та стягнення на користь позивача 40536,00 грн. недоплаченої суддівської винагороди за березень 2019 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що працює на посаді судді, кваліфікаційне оцінювання не проходив. За березень 2019 р. відповідачем нараховано та виплачено суддівську винагороду із застосуванням посадового окладу, меншого, ніж встановлено ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що є порушенням права позивача на оплату праці.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Вказаним судовим рішення визнано протиправним нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за березень 2019 р. із застосуванням розміру посадового окладу 28815,00 грн. Стягнуо з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26299835) на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за березень 2019 р. у сумі 40536,00 грн (сорок тисяч п`ятсот тридцять шість грн. 00 коп.).

Також зазначено, що рішення в частині стягнення суддівської винагороди за березень 2019 р. підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Територіальним управління ДСА України в Миколаївській області подано до суду апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судове рішення винесено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги, відповідач у справі посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 04.10.2018 року по справі № 820/648/18 зазначив, що суддівська винагорода для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, має розраховуватися на підставі приписів ч.2 ст. 130 Конституції України, ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №№2453-VI, пункту 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII, п. 3 ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. № 1774-VIII. В свою чергу, згідно з п. 3 ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1січня 2017 року. Посилаючись на п. 3.7 пояснювальної записки до проекту Закону України №1402-VIII, апелянт зазначає, що отримання нових розмірів суддівської винагороди суддями буде здійснюватись лише після успішного проходження ними кваліфікаційного оцінювання.

Одночасно, ТУ ДСА України в Миколаївській області зазначає, що враховуючи вимоги судової реформи 2016 року, судді, які успішно пройшли кваліфікаційне оцінювання правомірно очікували отримання ними підвищених окладів. Однак, задоволення даного позову призвело до ситуації, коли суддя, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання отримуватиме суддівську винагороду виходячи із розрахунку 15 мінімальних заробітних плат (за березень 2019 року), а суддя, який пройшов кваліфікаційне оцінювання та підтвердив свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді у розмірі 20 прожиткових мінімумів (за березень 2019 року).

20.08.2019 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , у якій він зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не дотримався норм процесуального права, у зв`язку із чим не зазначив у резолютивній частині рішення про розподіл судових витрат, а саме, що судові витрати розподілу не підлягають. У зв`язку з викладеним, апелянт просить змінити оскаржуване судове рішення, доповнивши резолютивну частину зазначеного рішення розподілом судових витрат.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року, було зупинено провадження у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 200/9195/19-а.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2021 року провадження у справі поновлено.

Згідно з ч. 3 ст. 237 КАС України, провадження у справі продовжується зі стадії, на якій його було зупинено.

В силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Територіального управління ДСА в Миколаївській області підлягає задоволенню, в той час як у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, позивач ОСОБА_1 станом на березень 2019 року працював на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Кваліфікаційне оцінювання не проходив.

Суддівська винагорода за березень 2019 р. нарахована позивачу з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду - 28815,00 грн. (15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб), що підтверджується розрахунковим листом (а. с. 6).

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 р. № 11-р/2018, яким положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453 визнано такими, що не відповідає Конституції України, а також на приписи виходив з того, що відповідачем протиправно нараховано та виплачено позивачу суддівську винагороду за березень 2019 р. із застосуванням розміру посадового окладу 28815,00 грн..

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає його помилковим, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Суддівська винагорода регулюється Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402 (ст. 135). До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453 (п. 23 Прикінцевих та перехідних положень).

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:1) вислугу років;2) перебування на адміністративній посаді в суді;3) науковий ступінь;4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (ч.3 ст. 135 Закону України № 1402 від 02.06.2016 року.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 2 червня 2016 року), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18 20, сторінка 132 з наступними змінами).

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Як встановлено ч. 1 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI(в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Водночас, 4 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII.

Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

При цьому, 6 грудня 2016 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, що набрав чинності 1 січня 2017 року.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Надаючи правову оцінку доводам сторін щодо розрахункової величини для визначення розміру посадового окладу судді ОСОБА_1 за березень 2019р., який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, в тому числі з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, колегія суддів зазначає таке.

Вищезазначеним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Поряд з цим, Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності 1 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Таким чином, з прийняттям Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача у справі, що рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Поряд з наведеним, колегія суддів вважає за доцільне вказати, що відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 грудня 2016 року становив 1600 грн., як і розмір мінімальної заробітної плати, який також становив 1600 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.

Таким чином, з викладеного вбачається, що до 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 грн (10 х 1600 грн мінімальної заробітної плати), з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, також становив 16000 грн. (10 х 1600 грн).

Отже, вказане означає, що розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру її матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.

Крім того, внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

З урахуванням зазначених вище обставин, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погоджується з доводами апелянта про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, колегія суддів зауважує, що на час існування спірних правовідносин (березень 2019 року), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому ТУ ДСА України в Миколаївській області правомірно керувалося його положеннями.

З огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину. В зв`язку з цим колегія суддів враховує доводи ТУ ДСА України в Миколаївській області про те, що у кошторисах на 2018-2019 роки не було передбачено призначення для обрахування суддівської винагороди, обчисленої на основі мінімальної заробітної плати.

Висновки судової колегії узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.03.2020 року у зразковій справі № 200/9195-19-а.

Згідно вказаного рішення, ознаками типових справ зі зразковою справою № 200/9195/19-а, є: 1)позивачами є судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання з метою визначення їх здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді;2) відповідачами є територіальні управління Державної судової адміністрації України;3) спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (виплата суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді суддівської винагороди відповідно до пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року у його первинній редакції, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для розрахунку посадового окладу судді після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018); 4) позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування й виплати суддям суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів та зобов`язати здійснити нарахування й виплату такої винагороди, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з 4 грудня 2018 року до 30 червня 2019 року. Деякі позивачі додатково заявили вимоги про нарахування і виплату суддівської винагороди з додаванням надбавки за вислугу років у відповідних розмірах від посадового окладу).

Також, у своєму рішенні від 11.03.2020 року, яке набрало законної сили 04.11.2020 року, Верховний Суд зазначив, що висновки Верховного Суду у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення до суду суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, з адміністративними позовами до територіальних управлінь Державної судової адміністрації України з позовними вимогами щодо: визнання протиправними дій відповідачів стосовно нарахування й виплати позивачам суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року як розрахункової величини для визначення розміру їх посадового окладу, починаючи з 4 грудня 2018 року; зобов`язання відповідачів нарахувати й виплатити таким суддям суддівську винагороду із застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення розміру їх посадового окладу, починаючи з 4 грудня 2018 року.

Отже, оскільки дана справа № 400/1676/19 є типовою зі справою № 200/9195/19-а, у відповідності до приписів ч. 3 ст. 291 КАС України, апеляційний суд при ухваленні рішення по даній типовій справі, яке відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, враховує висновки Верховного Суду, викладені в рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 200/9195/19-а.

Враховуючи все викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, що в свою чергу свідчить про те, що оскаржуване судове рішення, яким було задоволено позов ОСОБА_1 прийнято з порушенням норм матеріального права, у зв`язку із чим воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, апеляційна скарга Територіального управління ДСА України в Миколаївській області підлягає задоволенню.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів вважає такою, що задоволенню не підлягає, зокрема з огляду на те, що за результатами апеляційного розгляду справи № 400/1676/19, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції. З огляду на те, що скаржник звільнений від сплати судового збору, судові витрати згідно приписів ст. 139 КАС України не розподіляються.

Щодо судового збору відповідача у цій справі, колегією суддів встановлено, що ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року, якою апеляційне провадження за апеляційною скаргою Територіального управління ДСА України в Миколаївській області було відкрито, апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2019 року до суду за вхід. №15080 надійшов лист від Територіального управління ДСА України в Одеській області та оригінал платіжного доручення від 07.08.2019 року про сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи задоволення скарги сторони - суб`єкта владних повноважень, відповідно до приписів ст. 139 КАС України, судові витрати, у вигляді судового збору, сплаченого відповідачем згідно платіжного доручення № 7283 від 07.08.2019 року не розподіляються.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, внаслідок чого, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, є підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача у справі, скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року по справі № 400/1676/19 скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним нарахування і виплати суддівської винагороди за березень 2019 р. із застосуванням розміру посадового окладу 28815,00 грн. та стягнення на користь позивача 40536,00 грн. недоплаченої суддівської винагороди за березень 2019 р. відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 21 січня 2021 року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Вербицька Н. В. Димерлій О.О.