Справа № 620/2472/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2472/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Шурка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної Установи «Чернігівський Слідчий ізолятор», Прокуратури Чернігівської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної Установи «Чернігівський Слідчий ізолятор», Прокуратури Чернігівської області, в якому просив:

- визнати протиправними дії прокуратури Чернігівської області щодо винесення вказівки від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський ізолятор» від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» за строковим трудовим договором на час відбування покарань засудженого ОСОБА_1 ;

- зобов`язати прокуратуру Чернігівської області скасувати вказівку від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський ізолятор» від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» за строковим трудовим договором на час відбування покарань засудженого ОСОБА_1 та вирішення питання щодо переведення ОСОБА_1 до державної установи «Менська виправна колонії (№ 91)»;

- визнати протиправними дії Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» щодо виконання вказівки прокуратури Чернігівської області від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу державної установи «Чернігівський ізолятор» від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» за строковим трудовим договором на час відбування покарань засудженого ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну установу «Чернігівський слідчий ізолятор» скасувати наказ від 25.06.2020 № 30/зк-20 «Про відрахування засудженого з відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» виданого на виконання вказівки прокуратури Чернігівської області від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський ізолятор» від 14.14.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» за строковим трудовим договором на час відбування покарань засудженого ОСОБА_1 та вирішення питання щодо переведення ОСОБА_1 до Державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)».

Позов обґрунтовано тим, що дії прокуратури Чернігівської області щодо винесення вказівки з вимогою про скасування Чернігівським слідчим ізолятором його наказу від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці на підставі строкового трудового договору» та щодо вимоги про його переведення для відбування покарання до державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)» є протиправними, оскільки спричинять порушення особистої безпеки позивача.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії прокуратури Чернігівської області щодо винесення вказівки «Про усунення порушень кримінально-виконавчого законодавства» від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» від 14.04.2020 № 18/зк-20 за строковим трудовим договором на час відбування покарань засудженого ОСОБА_1 та вирішення питання щодо переведення ОСОБА_1 до державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)».

Скасовано вказівку прокуратури Чернігівської області «Про усунення порушень кримінально-виконавчого законодавства» від 05.06.2020 № 16-288 вих-20.

Скасовано наказ Державної установи Чернігівський слідчий ізолятор» «Про відрахування засудженого з відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» від 25.06.2020 № 30/зк-20, виданого на виконання вказівки прокуратури Чернігівської області «Про усунення порушень кримінально-виконавчого законодавства» від 05.06.2020 № 16-288 вих-20.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Чернігівська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зарахування ОСОБА_1 до відділення засуджених, залишених у Чернігівському СІЗО для виконання робіт з господарського обслуговування, суперечить вимогам частини п`ятої статті 92 Кримінального кодексу України, оскільки не забезпечено вимогу законодавства щодо роздільного тримання в`язнів.

На думку апелянта, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про навність загроз життю і здоров`ю ОСОБА_1 при триманні його як колишнього працівника правоохоронного органу в слідчому ізоляторі у середовищі осіб, засуджених за вчинення загальнокримінальних злочинів.

Також апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції з незрозумілих причин посилається на думку працівників Чернігівської виправної колонії, що також свідчить про необґрунтованість такого судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що відповідачем жодним чином не спростовано отримані слідчим ізолятором відомості щодо можливого застосування до ОСОБА_1 фізичного та психологічного тиску з мотивів помсти, як і з боку колишніх підлеглих Менської виправної колонії №91, так і з боку засуджених цієї установи.

На думку позивача, апеляційна скарга не спростовує правової позиції обґрунтування позовних вимог та доцільність не переведення засудженого для подальшого відбування покарання і іншій установі.

У відзиві на апеляційну скаргу Державною установою «Чернігівський Слідчий ізолятор» вказано, що апеляційна скарга є безпідставою, та такою, що не містить належного обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції.

Так, вимоги вказівки ґрунтуються на формальних вимогах окремих норм законів та підзаконних нормативно-правових актів, без урахування реальної ситуації, яка виникла у спірних правовідносинах.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є засудженим 15.06.2018 за вироком Менського районного суду за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України до 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 роки з конфіскацією усього належного на праві власності майна.

У той же час, позивач є колишнім співробітником правоохоронних органів та займав керівну посаду в Державній установі «Менська виправна колонія (№ 91)».

12 березня 2020 року позивач звернувся до начальника Чернігівського слідчого ізолятора із заявою, в якій просив розглянути питання щодо можливості залишити його для подальшого відбування покарання у відділенні засуджених, залишених для господарського обслуговування, оскільки в період з 2015-2018 роки він працював в Менській виправній колонії № 91 на посаді першого заступника начальника установи, в зв`язку з чим, зокрема, приймав рішення про застосування дисциплінарних стягнень, про прийом на роботу, про преміювання та інших заходів по відношенню до співробітників такої установи. Окрім цього, в силу посадових обов`язків по відношенню до засуджених, зокрема, приймав рішення щодо забезпечення дотримання вимог розпорядку дня, щодо переведення з відділення до відділення, був членом дисциплінароної комісії, що свідчить про наявність загрози його життю і здоров`ю як з боку засуджених, так і з боку співробітників установи (а.с. 19).

У свою чергу 18.03.2020 заступником начальника Чернігівського слідчого ізолятора направлено запит на ім`я начальника Менської виправної колонії № 91, в якій останній повідомляє про те, що загроза під час відбування покарання позивачем в такій установі є вагомою, доцільно розглянути питання щодо зарахування його до відділення на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту (а.с. 20).

14 квітня 2020 року позивач звернувся з заявою на ім`я начальника Чернігівського слідчого ізолятора, в якій просив зарахувати його до відділення засуджених, залишених для господарського обслуговування та прийняти на роботу на посаду робітника комплексного обслуговування та ремонту будинків на 0,5 ставки з 15.04.2020 за строковим трудовим договором на період відбування покарання в установі (відповідно до статті 89 Кримінально-виконавчого кодексу України) (а.с. 21).

Згідно копії наказу Чернігівського слідчого ізолятора «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно - корисної праці» від 14.04.2020 № 18/зк-20 засудженого ОСОБА_1 зараховано до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування, залучено до суспільно-корисної праці та призначено на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків на 0,5 ставки з 15.04.2020 (а.с. 22).

Як наслідок, 15.04.2020 між позивачем (Працівник) та Чернігівським слідчим ізолятором (Установа) було укладено строковий трудовий договір № 3/20, предметом якого, згідно пункту 1.2, є трудові відносини між Працівником і Установою, які реалізуються з дотриманням режиму відбування покарання та обмежень, які встановлені КВК України, Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 № 460/5, Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженими Міністерством юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 та інших нормативно-правовими актами (а.с. 29-30).

Із копії штатного розпису на 2018 рік державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» вбачається, зокрема, наявність посади - робітник з комплексного обслуговування та ремонту будинків (а.с. 23).

У подальшому, за результатами перевірки додержання вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення», КВК України та іншого законодавства щодо забезпечення режимних вимог порядку тримання, нагляду, контролю за поведінкою ув`язнених та засуджених у Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» прокуратурою Чернігівської області начальнику Чернігівського слідчого ізолятора направлено вказівку «Про усунення порушень кримінально-виконавчого законодавства» від 05.06.2020 № 16-288вих20 в якій, зокрема, зазначено наступне.

ОСОБА_1 засуджений вироком Менського районного суду Чернігівської області від 15.06.2018 за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, до покарання у виді 5 років позбавлення волі. До засудження, позивач працював на посаді першого заступника - начальника Менської виправної колонії № 91, тобто є колишнім працівником правоохоронного органу.

Відтак, зарахування позивача до відділення засуджених залишених у Чернігівському СІЗО для виконання робіт з господарського обслуговування, суперечить вимогам частини п`ятої ст. 92 КК України, оскільки не забезпечено вимогу законодавства щодо роздільного тримання в`язнів.

Перебування особи, яка у минулому працювала в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, в середовищі засуджених може призвести до виникнення конфліктних ситуацій, порушень установленого порядку відбування покарання.

Крім того, наказ від 14.04.2020 про залишення позивача видано усупереч вимогам Порядку визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження колі та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 27.02.2017 № 680/5, оскільки згідно п. 2 розділу ІІІ цього порядку засуджені до позбавлення волі на певний строк чоловіки, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах, направляються без нарядів із слідчих ізоляторів до державної установи «Менська виправна колонія (№ 91).

З урахуванням викладеного, прокуратура Чернігівської області прийшла до висновку про необхідність скасування наказу від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно - корисної праці», яким позивача залишено в Чернігівському слідчому ізоляторі; вирішити питання про направлення позивача для відбування покарання до державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)» (а.с. 24-26).

25 червня 2020 року Чернігівським слідчим ізолятором прийнято наказ «Про відрахування засудженого з відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно - корисної праці» №30/зк-20, згідно якого засудженого позивача відраховано з відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування, звільнено з посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків 25.06.2020 із вибуттям з установи для подальшого відбування покарання.

Того ж дня, 25.06.2020 позивач повторно звернувся до начальника установи з письмовою заявою після того як був відрахований з відділення засуджених, залишених в установі в порядку ст. 89 КВК України, звільнення з посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків з проханням не направляти його для подальшого відбування покарання до Державної установи «Менська виправна колонія № 91», оскільки загрози його життю і здоров`ю не зникли, а на 07.07.2020 призначено засідання Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/2040/20, де відповідачем виступає Державна установа «Менська виправна колонія № 91» (а.с. 27-28).

Не погоджуючись з діями прокуратури Чернігівської області щодо винесення вказівки від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський ізолятор» від 14.04.2020 № 18/зк-20 та як наслідок виконання такої вказівки державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор», та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки адміністрацією Чернігівської виправної колонії позивач був залишений в даній установі для роботи з господарського обслуговування на підставі, у порядку та з дотриманням норм чинного кримінально-виконавчого законодавства, відтак вказівка прокуратури Чернігівської області від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» та вирішення питання щодо переведення позивача до Менської виправної колонії № 91 є протиправною та підлягає скасуванню.

З огляду на вказане, наявні підстави для скасування наказу Чернігівського слідчого ізолятора «Про відрахування засудженого з відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» від 25.06.2020 № 30/зк-20, який було видано на виконання вказівки.

Однак, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Чернігівського слідчого ізолятора щодо виконання вказівки прокуратури Чернігівської області від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Чернігівського слідчого ізолятора від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» слід відмовити, оскільки виконання вказівки прокуратури, надісланої за результатами перевірки, є обов`язком для слідчих ізоляторів.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно із частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України №1129-VI від 11 липня 2003 року (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

У силу вимог частини другою статті 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до частини четвертої статті 7 КВК України правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Положеннями частини першої статті 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

Згідно з частини шостою статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

При цьому, порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 265/30133 (далі - Порядок №680/5).

Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку № 680/5, передбачено, що без нарядів із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань направляються, зокрема: засуджені до позбавлення волі на певний строк чоловіки, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах, - до державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)».

Водночас, згідно частин першої, четвертої статті 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 № 3352-XII установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

У випадках і порядку, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, засуджені можуть бути залишені для роботи з господарського обслуговування слідчого ізолятора за їх письмовою згодою.

Так, статтею 89 КВК України передбачено, що осіб, вперше засуджених до позбавлення волі за нетяжкі чи тяжкі злочини, може бути за їхньою згодою залишено у слідчому ізоляторі чи направлено у виправну колонію максимального рівня безпеки для роботи з господарського обслуговування.

Залишення засуджених для виконання роботи з господарського обслуговування проводиться наказом начальника слідчого ізолятора, а направлення їх у виправну колонію максимального рівня безпеки - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань за наявності письмової згоди засуджених.

Засуджені, які залишені в слідчому ізоляторі чи направлені у виправну колонію максимального рівня безпеки для роботи з господарського обслуговування, тримаються ізольовано від інших осіб на умовах, передбачених цим Кодексом для виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки.

З аналізу вказаного вбачається, що норми Порядку № 680/5 по відношенню до засуджених чоловіків, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах встановлюють загальні умови визначення місця (установи) відбування покарання.

У той час, як стаття 89 КВК України закріплює виключення із вказаної норми.

При цьому, вказана норма не містить обмежень щодо кола осіб, на які вона поширюється, а отже засуджені чоловіки, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах та засуджені вперше за їхньою згодою можуть бути залишені у слідчому ізоляторі для роботи з господарського обслуговування.

Згідно з пунктом 17.1 Рекомендацій №R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць «Європейські Пенітенціарні Правила» прийнятих Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11.01.2006 по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Одним із критеріів оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є засудженим 15.06.2018 за вироком Менського районного суду Чернігівської області за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України до 5-ти років позбавлення волі. Позивач є колишнім співробітником правоохоронних органів та займав керівну посаду в державній установі «Менська виправна колонія (№ 91)».

На підставі заяви позивача від 14.04.2020 начальником Чернігівського слідчого ізолятора було виданого наказ «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно - корисної праці» від 14.04.2020 № 18/зк-20, згідно якого засудженого ОСОБА_1 зараховано до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування, залучено до суспільно-корисної праці та призначено на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків на 0,5 ставки з 15.04.2020 року.

Як наслідок, 15.04.2020 між позивачем та Чернігівським слідчим ізолятором було укладено строковий трудовий договір № 3/20 (а.с. 29-30).

Таким чином, адміністрацією Чернігівської виправної колонії позивач був залишений в даній установі для роботи з господарського обслуговування на підставі, у порядку та з дотриманням норм чинного кримінально-виконавчого законодавства.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.12.2011 у справі «Ошурко проти України» (пункти 67-69) вказує, що загалом, відповідальність за дії, заборонені статтею 3 Конвенції, покладається на Договірну Сторону лише тоді, коли вони вчинені особами, які виконують публічні функції. Проте, зобов`язання Високих Договірних Сторін за статтею 1 Конвенції гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією, взяте у поєднанні з вимогами статті 3, означає, що вони повинні вживати належних заходів з метою недопущення катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання стосовно вищевказаних осіб з боку приватних осіб (рішення у справі Прітті (Pretty), пункти 50 та 51).

Також, Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку про існування позитивного обов`язку держави забезпечувати захист від нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження (рішення у справах «З. та інші проти Сполученого Королівства» (Z et autres с. Royaume-Uni) [ВП], № 29392/95, пункт 73, CEDH 2001-V, «М. С. проти Болгарії» (М. С. с. Bulgarie), № 39272/98, пункт 149, CEDH 2003-XII).

Такий захист вимагає вжиття розумних та ефективних заходів з метою запобігання поганому поводженню, про яке органи влади знали чи повинні були знати (див. рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Мубіланзіла Матка та Канікі Мітунга проти Бельгії» (Mubilanzila Mayeka et Kaniki Mitunga с. Belgique), № 13178/03, пункт 53). Зокрема, Суд встановив, що держава несе відповідальність за кожну особу, яка тримається під вартою, оскільки вона, перебуваючи під владою державних службовців, знаходиться у вразливому становищі і органи влади зобов`язані її захищати (рішення у справах «Берктай проти Туреччини» (Berktay c. Turquie), № 22493/93, пункт 167, від 1 березня 2001 року; «Альґур проти Туреччини» (Algur с. Turquie), № 32574/96, пункт 44, від 22 жовтня 2002 року).

З матеріалів справи вбачається, що позивач до засудження працював на посаді першого заступника - начальника Державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)».

У заявах, з якими позивач звертався до Чернігівської виправної колонії від 12.03.2020, від 25.06.2020 останній наголошував на тому, що в силу покладених на нього службових обов`язків він приймав рішення як стосовно засуджених, так і стосовно працівників Державної установи «Менська виправна колонія (№ 91)».

Відтак, наявні підстави про наявність загрози його життю і здоров`ю у випадку його переведення його до такої установи.

У той же час, колегія суддів враховує, що у пункті 76 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.2014 у справі «Вінтман проти України» зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу.

Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування вказівки прокуратури Чернігівської області від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» та вирішення питання щодо переведення позивача до Державної установи «Менська виправна колонія №91».

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно частин другої, четвертої статті 26 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян в органах та установах, шляхом проведення регулярних перевірок, а також у зв`язку з необхідністю належного реагування на відомості про можливі порушення законодавства, що містяться у скаргах, зверненнях чи будь-яких інших джерелах. У межах реалізації зазначеної функції прокурор має право залучати відповідних спеціалістів. Письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку та умов тримання осіб у місцях, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, що виконують судові рішення у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення, є обов`язковими і підлягають негайному виконанню.

Таким чином, вказівки прокуратури, надісланої за результатами перевірки, є обов`язком для слідчих ізоляторів.

Відтак, дії Чернігівського слідчого ізолятора щодо виконання вказівки прокуратури Чернігівської області від 05.06.2020 № 16-288 вих-20 про скасування наказу Чернігівського слідчого ізолятора від 14.04.2020 № 18/зк-20 «Про зарахування засудженого до відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» були правомірними.

Водночас, враховуючи те, що судом скасовано зазначену вище Вказівку, наявні підстави і для скасування наказу Чернігівського слідчого ізолятора «Про відрахування засудженого з відділення засуджених залишених в установі для виконання робіт з господарського обслуговування та залучення до суспільно корисної праці» від 25.06.2020 № 30/зк-20, який було видано на її виконання.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

О.І. Шурко