Справа № 620/3037/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3037/20 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 14203 (чотирнадцять тисяч двісті три) грн. 30 коп.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 позов задоволено частково:

- визнано неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та прийняти відповідне рішення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що питання визначення розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань не належить до обов`язків позивача, а відсутність асигнувань на її виплату повинна бути підтверджена доказами. Вказав на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути його рапорт щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 14203,30 грн. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішення суду в частині зобов`язання повторно розглянути рапорт не є ефективним засобом відновлення порушеного права, оскільки такий рапорт вже був розглянутий, за результатами чого прийняте відповідне рішення про відмову у виплаті матеріальної допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що надання військовослужбовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань це право командира, а не обов`язок. Звертає увагу на те, що військовослужбовець має право на отримання матеріальної допомоги лише на підставі наказу командира військової частини за наявності відповідного фонду грошового забезпечення та у розмірі визначеному командиром. Наголошує, що рапорт позивача не містить розміру потреби, доказів понесених витрат на зазначені у рапорті причини. Вказує на те, що у відповідача відсутні асигнування на зазначену потребу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого інструктора взводу забезпечення навчального процесу роти забезпечення навчального процесу навчального батальйону. Наказом від 01 квітня 2020 року № 6-РС позивача звільнено у запас за п. 2 п.п. «а» (у зв`язку з закінченням строку дії контракту) ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та на підставі наказу від 03 квітня 2020 року № 86 виключено зі списків особового складу.

При цьому, під час проходження військової служби ним 12 серпня 2019 року було подано рапорт, в якому він клопотав про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Разом з тим, така допомога позивачу виплачена не була.

На підставі встановлених вище обставин, встановивши у ході розгляду справи протиправність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача щодо нарахування та виплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та прийняти відповідне рішення.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів <…>.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України".

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (далі Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 цієї постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 7 Постанови № 704 видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260).

Відповідно до пунктів 2, 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає одноразові додаткові види грошового забезпечення, що яких належать <…> допомоги.

Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: <…> одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби <…>.

Пунктами 1, 7, 9 розділу ХХIV Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 №65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема подав за підпорядкуванням рапорт від 12 серпня 2019 року (а.с. 7), вказавши причину отримання допомоги (лікування дитини інваліда І групи) та надавши цьому відповідні докази (ксерокопію посвідчення; а.с. 8).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункти 1, 3 частини другої статті 2 КАС).

Згідно частин першої-другої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, обов`язок доказування правомірності оскаржуваної бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 72 КАС передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач не надав будь-яких доказів відсутності чи обмеження видатків (фінансування) для виплати позивачу спірної матеріальної допомоги, що вказано як підставу для оскаржуваної бездіяльності. Тому, судом першої інстанції було вірно відхилено вказані доводи відповідача.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. <…> органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії" №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Будченко проти України" від 24 квітня 2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про протиправність бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачу, який виконав для її отримання всі залежні від нього дії, а підстави для відмови у її виплаті у ході судового розгляду встановлено не було.

Посилання суду першої інстанції та те, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційним повноваженням відповідача, колегія суддів вважає помилковим, так як відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Встановивши у ході розгляду справи неправомірність оскаржуваної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, який унеможливить будь-які подальші зловживання, є стягнення такої допомоги з відповідача у розмірі місячного грошового забезпечення позивача (згідно Наказу № 65, пункту 1 розділу ХХIV Порядку № 260, підпункту 3 пункту 5 Постанови № 704) - 14 203,30 грн, розмір якого відповідачем не заперечується.

Так, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 14 квітня 2020 № 156 розмір його грошового забезпечення за грудень 2019 року складає 14203,30 грн.

Аналогічну позицію суду апеляційної інстанції у подібних правовідносинах підтримав Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №824/166/15-а.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду не відступала (стаття 347 КАС).

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 14203,30 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати в частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року скасувати в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та прийняти відповідне рішення.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 14203 (чотирнадцять тисяч двісті три) грн. 30 коп.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова
Судді Є.О. Сорочко
І.В. Федотов