Справа № 640/16866/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О.,

Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2020 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до Міністерства інфраструктури України, третя особа: Державна служба України з безпеки на транспорті, про визнання протиправним та нечинним наказу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс», звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати наказ Міністерства транспорту України від 20.08.2004 №757 протиправним (таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним в частині затвердження Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку та Порядку проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської Конференції Міністрів Транспорту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

визнано незаконним та нечинним п. 3.12 розділу ІІІ Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністерства транспорту України 20.08.2004 №757, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.08.2004 за №1075/9674.

Відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» у задоволенні адміністративного позову в іншій частині.

Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2020 року стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» з бюджетних асигнувань Міністерства інфраструктури України судовий збір у сумі 240,13 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3 025 грн

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання по суті, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України адвокат Рибченко Наталія Миколаївна в реєстрі не значиться, а в листі Ради адвокатів міста Києва вказано, що свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Рибченко Наталії Миколаївні не видавалось.

Також, апелянт наполягає на неспівмірності розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.

В прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі представника відповідача.

Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

08 грудня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс», в якому позивач повністю підтримує позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року задоволено частково адміністративний позов ТОВ «Васт-Транс». Приймаючи рішення, суд не вирішував питання про судові витрати, тому вважав наявними підстави для прийняття додаткового рішення із вказаного питання.

Оскільки позов стосувався визнання протиправними і нечинними двох окремих нормативно-правових актів, тому понесені судові витрати умовно судом першої інстанції поділено на дві рівні частки. При цьому, виходячи з того, що наведене позивачем обґрунтування стосувалось законності п.п. 3.8, 3.9, 3.11, 3.12 Порядку й визнання незаконними інших положень цього Порядку не мало б вирішального значення для позивача, суд вважав обґрунтованим пропорційний розмір задоволеної частини позову 1/4 від умовної частки судових витрат (1/2), що становить 1/8 від усієї суми судових витрат.

У позовній заяві позивач просив стягнути з бюджетних асигнувань відповідача 19 210,00 грн. судового збору і 22 700,00 грн. витрат на правничу допомогу, на підтвердження понесення яких позивач надавав: платіжне доручення від 03.09.2019 №15266 про сплату судового збору у сумі 1921 грн.; договір №135 про надання правничої допомоги від 04.07.2019, укладений з адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною (а.с. 45, 46); акт виконаних робіт (наданих послуг) від 04.07.2019 (а.с. 47, 48); розрахунок платної правової допомоги від 09.07.2019 (а.с. 49); платіжні доручення від 11.07.2019 №15121 на суму 10000 грн. та від 03.09.2019 №15276 на суму 12700 грн. (а.с. 51, 52).

Також, позивачем було подано заяву від 12.11.2019 про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн. у зв`язку з участю представника позивача Рибченко Н.М. у судовому засіданні 08.11.2019, на підтвердження чого подав копії акта виконаних робіт від 11.11.2019 та платіжного доручення від 12.11.2019 №15394 на суму 1500 грн.

Тобто, загальна сума заявлених позивачем до стягнення судових витрат, зазначена у позовній заяві і в заяві від 12.11.2019, становить 43 410 грн. (у т.ч.: 19 210 грн. - судовий збір; 24 200 грн. - витрати на професійну правничу допомогу).

Суд першої інстанції оскаржуваним додатковим рішенням стягнув з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань 240,13 грн. (з урахуванням пропорційної частини задоволеного позову 1/8 від сплаченої суми збору у розмірі 1 921 грн.), а також 3 025 грн. витрат на професійну правничу допомогу (1/8 від загальної суми 24 200 грн.)

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, відповідачем не оскаржується додаткове рішення суду першої інстанції в частині визначення пропорційного розміру задоволеної частини позову (1/4 від умовної частки судових витрат (1/2), що становить 1/8 від усієї суми судових витрат), а також в частині стягнення судового збору у сумі 240,13 грн., відтак колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Міністерства інфраструктури України щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 025 грн.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в пункті 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із частинами першою, шостою, сьомою, дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється судом під час ухвалення відповідного судового рішення або ухвалення додаткового рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріали справи свідчать, що у строк, встановлений законом, представником позивача було надано суду першої інстанції докази, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами першою-п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як свідчать матеріали справи, у позовній заяві позивач просив стягнути з бюджетних асигнувань відповідача 22 700,00 грн. витрат на правничу допомогу, на підтвердження понесення яких позивач додав:

- договір №135 про надання правничої допомоги від 04.07.2019, укладений з адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною (а.с. 45, 46);

- акт виконаних робіт (наданих послуг) від 04.07.2019 (а.с. 47, 48);

- розрахунок платної правової допомоги від 09.07.2019 (а.с. 49);

- платіжні доручення від 11.07.2019 № 15121 на суму 10 000 грн. та від 03.09.2019 №15276 на суму 12 700 грн. (а.с. 51, 52).

Також, в подальшому, позивач подав заяву від 12.11.2019 про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 1 500 грн. у зв`язку з участю представника позивача Рибченко Н.М. у судовому засіданні 08.11.2019, на підтвердження чого надав: копії акта виконаних робіт від 11.11.2019 та платіжного доручення від 12.11.2019 № 15394 на суму 1 500 грн.

Таким чином, загальна сума заявлених позивачем до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу - 24 200, 00 грн.

Щодо тверджень апелянта про те, що у Єдиному реєстрі адвокатів України адвокат Рибченко Н.М. не значиться; згідно з листом Ради адвокатів України станом на 14.03.2019 відомості стосовно Рибченко Н.М. як адвоката у Реєстрі відсутні; згідно з листом Ради адвокатів міста Києва від 28.02.2019 № 119 свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6055 від 08.02.2018 на ім`я Рибченко Н.М. не видавалось, крім того свідоцтво підписано Рафальською І.В., у якої згідно з відомостями з Єдиного реєстру адвокатів України право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяль-ність» з 17.08.2017 зупинено, а з 08.11.2018 - припинено, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Аналіз вказаних законодавчих норм свідчить, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Так, до матеріалів справи долучено копію посвідчення серія КВ № 6055, виданого 08.02.2018 року адвокату України Рибченко Наталії Миколаївні.

Доказів, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять, апелянтом не надано.

Також відсутні докази щодо припинення права Рибченко Н.М. на заняття адвокатською діяльністю у порядку передбаченому законом.

Таким чином, з огляду на наявність у Рибченко Н.М. посвідчення адвоката України, доводи апелянта стосовно того, що Рибченко Н.М. не є адвокатом, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплата позивачем коштів за надання правничої допомоги згідно з договором від 04.07.2019 року № 135 на рахунок ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (а не Рибченко Н.М. як самозайнятої сооби), не спростовує ані належність Рибченко Н.М. до адвокатів України, ані надання нею правничої допомоги позивачу та підтвердження сплати відповідних коштів ТОВ «Васт-Транс» адвокату Рибченко Н.М ..

З аналізу наданих представником позивача та наявних в матеріалах справи документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані представником позивачем докази свідчать про відповідність заявленої до стягнення суми витрат встановленим частини п`ятої статтті 134 КАС України критеріям, з огляду на складність, об`єм справи.

Щодо доводів апелянта про неспівмірність часу, який було витрачено адвокатом на підготовку позовної заяви, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов`язку сторони надати докази на підтвердження саме певної кількості часу, яка була витрачена представником на виконання робіт.

Так, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Щодо часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту наведених вище норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17.

При цьому, абсолютно необґрунтованими є твердження апелянта про відсутність необхідності надання консультацій директору ТОВ «Васт-Транс» з огляду на перебування останнім протягом певного часу на посаді голови Державної інспекції на автомобільному транспорті, а також з огляду на оскарження позивачем протягом тривалого часу нормативно-правових аактів у відповідній сфері (що, на думку апелянта, свідчить про обізнаність позивача в судовій практиці). Колегія суддів звертає увагу, що відповідні твердження є лише суб`єктивною думкою відповідача, не підтвердженою документально, та яка жодним чином не спростовує конституційно гарантованого право кожної особи на отримання професійної правничої допомоги.

Також, як вірно вказав суд першої інстанції, підписання позовної заяви особисто позивачем - директором підприємста Черненко В.М. , а не адвокатом Рибченко Н.М., не свідчить та не спростовує того, що ця позовна заява була підготовлена представником позивача, відтак не може бути підставою для відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В той же час, у даній справі відповідачем жодним чином не доведено неспівмірності витрат, заявлених позивачем до відшкодування, та не спростовано документально підтверджених сум понесених позивачем витрат.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено належними та допустимими доказами співмірність витрат на правничу допомогу у загальній сумі 24 200 грн., їх пов`язаність з розглядом справи, та надано належні докази на підтвердження фактичного понесення таких витрат.

З огляду на те, що пропорційна частина задоволення позову (1/8) апелянтом не оскаржувалась, то викладене, у свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства інфраструктури України витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3 025 грн.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» з бюджетних асигнувань Міністерства інфраструктури України витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3 025 грн.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що додаткове рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2020 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 січня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна