Справа № 400/544/20
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/544/20

Головуючий в 1 інстанції: Фульга А.П. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Миколаїв 29 вересня 2020 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області про звільнення з публічної служби,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної фіскальної служби у Миколаївській області та Головному управлінню Державної податкової служби у Миколаївській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказу від 26 грудня 2019 року № 422-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; зобов`язання поновити позивача на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу Головного управління ДФС у Миколаївській області та виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з дня протиправного звільнення по день фактичного поновлення на посаді; визнання протиправною бездіяльність щодо розгляду заяв позивача від 24 грудня 2019 року та 26 грудня 2019 року про зайняття вакантних посад до 30 грудня 2019 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції помилково прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як апелянта протиправно звільнено з державної служби до закінчення встановленого 2-місячного строку попередження про майбутнє звільнення, перебіг якого мав розпочатись з дня коли апелянту запропоновано вакантні посади у новоутвореному органі.

При цьому, апелянт зазначає, що Головне управління ДФС у Миколаївській області продовжувало функціонувати станом на момент звільнення апелянта зі служби та у його штатному розписі містились посади, які міг обійняти апелянт без його звільнення зі служби.

Крім того, апелянт вважає, що оскаржуваний наказ про його звільнення зі служби від 26 грудня 2019 року є протиправним, так він виявив бажання зайняти раніше запропоновані йому вакантні посади, шляхом подання відповідних заяв від 24 грудня 2019 року та 26 грудня 2019 року.

При цьому, на переконання апелянта, суб`єктом владних повноважень невчасно повідомлено його про відсутність вакантних посад, які він виявив бажання зайняти.

В свою чергу, суб`єктом владних повноважень подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, так як у межах спірних правовідносин апелянта правомірно звільнено з державної служби у зв`язку з реорганізацією державного органу.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 2019 року головою комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Миколаївській області попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення із займаної ним посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу Головного управління ДФС у Миколаївській області у зв`язку з реорганізацією Головного управління ДФС у Миколаївській області, шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Миколаївській області, по закінченню 60 днів з моменту вручення відповідного попередження, але не раніше 29 жовтня 2019 року.

При цьому, позивачу 30 жовтня 2019 року запропоновано обійняти одну із наявних вакантних (тимчасових) посад у Головному управлінні ДПС у Миколаївській області.

В свою чергу, позивачем надано відмову від зайняття вакантних посад.

Крім того, позивачем повторно 02 грудня 2019 року надано відмову від зайняття однієї із запропонованих йому посад у Головному управлінні ДПС України у Миколаївській області.

Тому, наказом Головного управління ДФС у Миколаївській області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 грудня 2019 року №422-0 позивача звільнено зі служби.

Не погоджуючись зі свої звільненням з публічної служби позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивача правомірно звільнено з державної служби у зв`язку з реорганізацією суб`єкта владних повноважень та скороченням займаної ним посади, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Законом України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (в редакції чинній до 25 вересня 2019 року), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

В свою чергу, Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Згідно ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (в редакції чинній після 25 вересня 2019 року), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

При цьому, згідно п. 1 постанови КМУ «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» від 18 грудня 2018 року № 1200, утворюються Державна податкова служба України та Державна митна служба України, шляхом реорганізації Державної фіскальної служби через поділ.

Крім того, постановою КМУ від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби, та реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби.

В додатку № 1 до вказаної постанови, серед переліку територіальних органів Державної податкової служби, що утворюються, визначено Головне управління ДПС у Миколаївській області.

При цьому, в додатку № 2 до вказаної постанови визначено територіальні органи Державної фіскальної служби, що реорганізуються, зокрема зазначено про реорганізацію Головного управління ДФС у Миколаївській області, шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Миколаївській області.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивача звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу Головного управління ДФС у Миколаївській області у зв`язку з реорганізацією Головного управління ДФС у Миколаївській області.

В даному випадку, згідно вимог та на виконання вищевикладених нормативно-правових актів, Головне управління ДФС у Миколаївській області розпочало процес реорганізації, шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Миколаївській області.

В свою чергу, як вбачається із зібраних матеріалів у справі, посада на якій працював позивач підлягала скороченню у зв`язку із створенням аналогічних посад у новоутвореному Головному управлінні ДПС у Миколаївській області.

Між тим, порівнюючи кількість штатних одиниць в Головному управлінні ДФС у Миколаївській області у 2019 році (800) та Головному управлінні ДПС у Миколаївській області у 2019 році (782 у момент пропонування вакантних посад та 687 з урахуванням змін від 12 грудня 2019 року), колегія суддів зазначає, що після проведеної реорганізації кількість штатних одиниць скоротилась.

Тому, на виконання чинних на той час вимог ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України, позивача 30 серпня 2019 року повідомлено про майбутнє звільнення, яке має відбутися не раніше 29 жовтня 2019 року.

При цьому, як вбачається із зібраних матеріалів у справі, позивачу 30 жовтня 2019 року запропоновано перелік вакантних посад у новоутвореному органі, аналогічних раніше займаній позивачем посаді (36 посад).

Проте, позивач 30 жовтня 2019 року відмовився від запропонованих йому посад, що підтверджується його особистим підписом (а.с. 60).

В свою чергу, після отримання відмови позивача у зайнятті вакантних посад суб`єктом владних повноважень не звільнено позивача зі служби та повторно 02 грудня 2019 року запропоновано перелік вакантних посад (34 посади).

Проте, позивач 02 грудня 2019 року повторно відмовився від запропонованих йому посад у новоутвореному органі, що підтверджується його особистим підписом (а.с. 63).

В даному колегія, суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач, як державний службовець, мав усвідомлювати наслідки наданої ним відмови у зайнятті вакантних посад.

Тому, враховуючи встановлений судом факт реорганізації державного органу зі зменшенням чисельності та штату працівників, колегія суддів вважає, що позивача правомірно звільнено зі служби за наслідком закінчення строку попередження про майбутнє звільнення та отримання від позивача 2 відмов у зайнятті вакантних посад у новоутвореному органі, аналогічних раніше займаній ним посаді.

В свою чергу, колегія суддів не приймає посилань позивача на той факт, що встановлений законодавцем строк попередження про майбутнє звільнення має відраховуватись від дня отримання пропозиції про зайняття вакантних посад, так як початок перебігу відповідного строку пов`язаний з початком процедури реорганізації суб`єкта владних повноважень та починає свій відлік безпосередньо з дня повідомлення особи про майбутнє вивільнення.

При цьому, законодавцем обмежено лише мінімальний термін такого попередження до 2 місяців та не встановлено граничних термінів, після закінчення яких працівник має бути звільнений зі служби за наслідком його попередження.

Крім того, колегія суддів не приймає посилань позивача на той факт, що Головне управління ДФС у Миколаївській області остаточно не реорганізоване та у ньому залишались штатні посади, які міг зайняти позивач станом на день його звільнення, так як зазначено вище, займана позивачем посада в органі ДФС скорочена, що не заперечується самим позивачем.

Більш того, колегія суддів зазначає, що триваючий процес реорганізації суб`єкта владних повноважень свідчить про те, що за наслідком його завершення, усі посади в органі ДФС будуть скорочені, а працівники, яких не переведено у встановленому порядку у новоутворений орган - звільнені.

Також, колегія суддів не приймає посилань позивача на факт отримання Головним управлінням ДПС у Миколаївській області 26 грудня 2020 року заяв позивача від 24 грудня 2020 року (направлена поштою) та 26 грудня 2020 року про зайняття раніше запропонованої посади, як на підставу для скасування оскаржуваного наказу, так як позивача звільнено зі служби саме наказом Головного управління ДФС у Миколаївській області.

При цьому, як зазначено вище, з 12 грудня 2019 року кількість штатних одиниць у Головному управлінні ДПС у Миколаївській області скоротилась з 782 до 687 одиниць, тобто на 95 одиниць.

В свою чергу, викладена в листі Головного управління ДПС у Миколаївській області від 02 січня 2020 року інформація про те, що станом на 24 грудня 2019 року бажані позивачем посади у його заявах не є вакантними, не спростовується позивачем у межах доводів його апеляційної скарги.

Тому, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ Головного управління ДФС у Миколаївській області про звільнення позивача зі служби від 26 грудня 2019 року є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

При цьому, факт надання позивачу відповіді на його заяви листом Головного управління ДПС у Миколаївській області від 02 січня 2020 року не свідчить про допущену суб`єктом владних повноважень бездіяльність з розгляду отриманих від позивача заяв.

В свою чергу, судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Градовський Ю.М. Крусян А.В.