Справа № 420/438/20
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/438/20
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Єщенка О.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення індексації грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ), в якому просив: визнати протиправними дії ВЧ в частині не виплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 25 грудня 2015 року по 03 червня 2019 року; стягнути з ВЧ на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 25 грудня 2015 року по 03 червня 2019 року в сумі 141113,88 грн.; визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не проведення 03 червня 2019 року остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу ВЧ; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити на його користь середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період із 04 червня 2019 року по день фактичного розрахунку; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 25 грудня 2015 року по 03 червня 2019 року; зобов`язати ВЧ подати звіт про виконання судового рішення з детальними розрахунками.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 25 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язав ВЧ нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період. В решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 25 грудня 2017 року по 03 червня 2019 позивач проходив військову службу у ВЧ, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до витягу із наказу командира ВЧ (по стройовій частині) капітана-лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23 грудня 2015 року №1081 на посаду інженера інформаційно-телекомунікаційного вузла ВЧ, з 25 грудня 2015 року було зараховано до списків особового складу частини та взято на всі види грошового забезпечення.

Згідно із наказом командира ВЧ (по стройовій частині) №130 від 03 червня 2019 року позивача, начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла ВЧ, було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Як зазначає позивач, при звільненні йому не було здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 25 грудня 2017 року по 03 червня 2019 року.

З огляду на зазначене 12 листопад 2019 року позивач звернувся до командира ВЧ із заявою, в якій просив останнього нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 24 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року у сумі 84261,07 грн.; провести перерахунок та здійснити доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 26 квітня 2019 року; нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 27 квітня 2019 року по день фактичного розрахунку.

26 грудня 2019 року відповідач листом №470/1/1611 надав позивачу відповідь на його заяву. В зазначеному листі щодо вимог позивача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 24 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року у сумі 84261,07 грн. вказано, що відповідно до листа директора Департаменту фінансів від 04 січня 2016 року №248/3/9/1/2, у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (із змінами), індексація грошового забезпечення не нараховується та не виплачується до окремого роз`яснення.

Щодо проведення перерахунку та здійснення доплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 26 квітня 2019 року відповідачем зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення (із застосування базового місяця березня 2018 року) здійснювалась позивачу, починаючи з грудня 2018 року, тобто з місяця, з якого величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації в розмірі 103 відсотка, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення від 26 грудня 2019 року №1610.

Відмова в задоволенні вказаної заяви і стала підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом.

Приймаючи спірне рішення, суд першої інстанції зазначав, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності ВЧ щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 25 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року. Також, було зазначено, що лише у жовтні 2018 року поріг індексації 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100) було перевищено, отже у позивача виникло право на індексацію заробітної плати. При цьому, оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно було проводити з грудня 2018 року. Також суд зазначив, що позивачу починаючи з грудня 2018 року по дату звільнення нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який має повноваження та обов`язки виплачувати йому грошове забезпечення. Саме на відповідача та його відповідних фахівців (з фінансового забезпечення), за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати позивачу індексацію грошового забезпечення та здійснити її виплату.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 3 ст.9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Частиною 2 ст.5 Закону №1282-XII визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України .

Частина 6 ст.5 Закону №1282-XII передбачає, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

На підставі аналізу наведених положень законодавства колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач посилався (а.с.13) на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, а також було зазначено, що в січні 2016 року по лютий 2018 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було, тому фінансування на виплату індексації не здійснювалось.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Твердження ж відповідача про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки частина шоста статті 5 Закону №1282-XII, не обмежує проведення передбачених чинним законодавством України виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/18, від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті йому індексації грошового забезпечення, діяв неправомірно, не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного та з огляду на обставини даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 25 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

Стосовно вимоги позивача про виплату компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошових доходів громадян, колегія суддів вважає її наразі безпідставною, оскільки згідно зі статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З наведеного вбачається, що вказана компенсація передбачена діючим законодавством, але лише в разі не проведення її виплати разом з фактичною виплатою індексації грошового забезпечення (яка станом на сьогодні ще не виплачена) вказані права позивача щодо вплати компенсації можуть вважатись порушеними та підлягають судовому захисту.

Стосовно наступного спірного періоду з березня 2018 року, колегія суддів зазначає, що оскільки з 01 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабміну України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30 серпня 2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, то для оскаржуваного періоду індекс споживчих цін за 1 або 100 слід прийняти в березні 2018 року.

Як було зазначено, статтею 4 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) в квітні 2018 року становив 100,8%, в травні 2018 року 100,0%, в червні 2018 року 100,0%, в липні 2018 року 99,3%, в серпні 2018 року 100,0%, в вересні 2018 року 101,9%, в жовтні 2018 року 101,7%.

Отже, лише у жовтні 2018 року поріг індексації 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100) перевищено. При цьому оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно проводити з грудня 2018 року.

Враховуючи зазначене, для проведення спірної індексації позивача за період з березня 2018 року по жовтень 2018 року підстав не було, що свідчить про необґрунтованість спірних позовних вимог у цій частині.

Стосовно наступного спірного періоду з грудня 2018 року по серпень 2019 року, колегія суддів зазначає, що згідно інформації, наданої ВЧ (а.с.25), за вказаний період спірна індексація була нарахована та виплачена позивачу, що свідчить про безпідставність позовних вимог у цій частині.

Наведені висновки щодо нарахування та виплати індексації за вказаний період також підтверджуються розрахунком індексації грошового забезпечення позивача (а.с.23), наданим позивачем до суду першої інстанції.

Стосовно застосування при відповідному нарахуванні (в період до 28 лютого 2018 року) базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, про що зазначено в позовові, колегія суддів наголошує, що в даному випадку, розрахунок та виплата індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача, як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, як роботодавця, за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення. Завдання ж адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

У спірних правовідносинах та вищевказаному періоді по лютий 2018 року індексація не була нарахована та виплачена позивачеві, як така, оскільки, як було зазначено вище, відповідач посилався на відсутність фінансування такої індексації та відповідно підстав для її проведення, що свідчить про ту обставину, що питання базового місяця станом на даний час не є спірним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Виходячи з положень ст.5 КАС України захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому. Оскільки виплату та розрахунок індексації відповідачем проведено не було, тому в даному випадку право позивача щодо застосування певного базового місяця, з яким він не погоджується, не є порушеним.

Вказані висновки щодо передчасності вирішення питання щодо базового місяця узгоджуються з висновками Верхового Суду по справі №240/11882/19, постанова від 15 жовтня 2020 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що саме в процесі виконання рішення суду відповідач, в порядку встановленому Законом №1282-XII та Порядком №1078, повинен визначити базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення, визначення якого (базового місяця) повинно відбуватись з урахуванням фактів підвищення незмінних складових грошового забезпечення позивача та згідно положень п.10-2 Порядку №1078, яким, зокрема, передбачено, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник, в контексті тієї обставини, що позивач на підставі наказу командира ВЧ від 25 грудня 2015 року №287 був зарахований до списків ВЧ на всі види забезпечення після прибуття з департаменту кадрової політики МОУ.

Окремо колегія суддів наголошує, що в заяві (а.с.11), адресованій до ВЧ, відмова в задоволенні якої і стала підставою для звернення з позовом, позивач жодним чином не ставив питання щодо визначення базового місяця для проведення індексації; вказаному питанню щодо базового місяця (січень 2008 року) також не було надано правової оцінки і відповідачем у відповіді від грудня 2019 року.

Стосовно вимог позивача про стягнення з ВЧ на його користь середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість з таких підстав.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Колегія суддів вважає, що право звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку починається з дати проведення повного розрахунку роботодавця з працівником, в тому числі, та в контексті даної справи, з виплатою індексації грошового забезпечення, яка станом на даний час ще не виплачена.

Такі висновки колегії суддів також узгоджуються з висновками Верховного Суду, зробленими в постанові від 20 червня 2018 року справа №823/761/17.

У вказані справі касаційний суд зазначив, що у цій справі встановлено, що позивача відрахували зі штату апеляційного суду Черкаської області 19 вересня 2016 року, а фактичний розрахунок з ним провели 13 жовтня 2016 року.

Позивач вважав, що відповідач допустив затримку з розрахунком при звільненні на 18 днів, водночас стверджував, що про цю обставину він довідався лише в травні 2017 року, отримавши в банківській установі виписку по своєму картковому рахунку.

Колегія суддів касаційного суду погодилась з висновком апеляційного суду, що датою, з якої позивач мав би довідатися про порушення своїх трудових прав, є дата остаточного розрахунку при звільненні.

Отже, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок ВЧ по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку виникає виключно з моменту проведення виплати індексації грошового забезпечення (тобто повного розрахунку при звільненні), та лише у разі не виконання ВЧ вказаного обов`язку права позивача на середній заробіток за час затримки можуть вважатись порушеними, що є підставою для звернення до суду.

Тому, враховуючи відсутність факту виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, що свідчить про не проведення повного розрахунку при звільненні позивача, колегія суддів приходить до висновку, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з ВЧ середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку є передчасним, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Враховуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ВЧ про визнання протиправною бездіяльність, стягнення індексації та зобов`язання вчинити певні дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у вищевказаній частині.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Єщенко О.В. Шевчук О.А.