Справа № 620/5485/20
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м.Чернігів Справа № 620/5485/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Клопота С.Л.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 381-20 від 31.08.2020 таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

2. Зобов`язати УДМС України в Чернігівській області прийняти заяву громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути її відповідно до чинного законодавства України.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що не може повернутись до країни походження Республіки Малі, оскільки вона має тероризм та жорстокість, дії армії республіки Малі призвели до смертей серед цивільних. Враховуючи наведене, вважає, що надана ним відповідачу заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованою, не носить характеру зловживання.

Ухвалою судді від 27.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено відповідачу 15-денний строк для надання відзиву на позов.

Представник відповідача у встановлений ухвалою суду строк надав відзив на позов, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив, що за наслідками аналізу наданої позивачем інформації було встановлено, що ОСОБА_1 залишив територію Республіки Малі добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. Враховуючи наведене, уповноваженою особою УДМС України у Чернігівській області було винесено спірний наказ про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Малі, що підтверджується його власними показаннями та копією паспорту НОМЕР_1 (а.с. 60).

Як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2019 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява). В своїй заяві позивач вказав причину, за якої він просить надати йому захист в Україні, а саме - тероризм і жорстокість.

За результатами попереднього розгляду заяви позивача наказом УДМС України в Чернігівській області від 28.10.2019 № 107 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671 -VI), як особі, заява якої є очевидно не обгрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1.13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Вищезазначений наказ позивачем був оскаржений до суду, внаслідок чого рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №620/3321/19 було відмовлено у задоволенні його позову про скасування наказу та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.03.2020 Шостим апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги позивача вказане рішення скасовано та ухвалено постанову, якою позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України в Чернігівській області від 28.10.2019 № 107, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.

На виконання постанови суду апеляційної інстанції відповідачем прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ УДМС України в Чернігівській області від 10.04.2020 № 26).

Після прийняття даного рішення, відповідачем, з урахуванням викладених у постанові суду апеляційної інстанції висновків, додатково вивчено актуальну інформацію щодо ситуації у Республіці Малі із співвіднесенням її із наданими позивачем відомостями щодо його переслідувань у країні громадянської належності та проведено з ним співбесіди.

Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено наступне:

- не має жодних документів, що посвідчують його особу, однак надав копії двох сторінок паспорта № НОМЕР_1. оригінал якого підтверджений за обліками ЄІАС УМП ІП -Облік іноземців та біженців» та інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан»;

- зі слів є громадянином Республіки Малі, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Догофрі, провінція Каєс, Республіка Малі, неодружений, дітей не має;

- за національністю - сонінке, за віросповіданням - іслам (суніт);

- не військовозобов`язаний, військову службу не проходив;

- прибув до України законним шляхом в 2017 році на підставі довгострокової візи та паспорту з метою навчання і працевлаштування;

- 03.04.2019 був затриманий після спроби незаконного перетину державного кордону України із Республікою Польща;

- рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 05.04.2019 року у справі № 448/446/19 позивача примусово видворено за межі території України та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (дачі - ПТПІ) на строк шість місяців;

- рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 01.10.2019 року у справі № 448/1494/19 строк затримання позивача в ПТПІ продовжено на шість місяців;

- позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою лише після

поміщення його до Чернігівського ПТПІ та лише через 2.5 роки після фактичного прибуття на територію України;

- під час співбесіди 15.10.2019 стверджував, що він та члени його родини не належать до будь-якої політичної, релігійної, військової або соціальної організації (розділ X протоколу співбесіди);

- позивач під час зазначеної співбесіди також повідомив, що його не переслідували через політичні погляди, релігійні переконання, расу, національність, належність до певної соціальної групи, до позивача не застосовували психологічне чи фізичне насильство з боку держави Республіка Малі (розділ XI протоколу співбесіди);

- не має жодних доказів та документів, які б підтверджували факти переслідування або логрози переслідування.

На підставі аналізу вказаних матеріалів УДМСУ в Чернігівській області, у відношенні позивача було прийняте рішення № 381-20 від 31.08.2020 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Вважаючи таке рішення необгрунтованим та протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною шостою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3-1, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 звернуто увагу судів на те. що згідно з Конвенцією і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обгрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо вона відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Враховуючи вищевикладену інформацію щодо позивача можна дійти висновку, що він залишив територію Республіки Малі добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача у співвідношенні із наданою ним у заяві та під час співбесіди інформацією, було встановлено, що на території Республіки Малі відбуваються воєнні дії, теракти.

Разом з тим, хоча в країні існує ризик стати жертвою терористичної атаки, напади терористів спрямовані переважно на представників державних органів, які здійснюють охоронні функції держави, та іноземних громадян. Крім того, даний конфлікт має локальний характер і не розповсюджується в регіоні походження та проживання позивача.

Зокрема, у публікації Норвезької ради у справах біженців щодо ситуації у Республіці Малі від 29.08.2019 (https://www.nrc.no/news/2019/august2/central-and-northern-mali-on-the-record-briefing/) чітко визначена локальність збройного конфлікту, який відбувається лише в центральній та північній частинах країни, в яких позивач ніколи не проживав: інформація щодо жертв серед цивільного населення та великої кількості переселенців, що потребують допомоги, стосується виключно цих регіонів країни.

З метою пошуку інформації стосовно існування випадків переслідування за конвенційними ознаками у країні громадянської належності позивача відповідачем були досліджені Доповідь Amnesty International 2017/18: Права людини у сучасному світі від 01.01.2018, публікації на сайтах ecoi.net. refworld.org.ru та на офіційному сайті міжнародної правозахисної організації Human Rights Watch (https://www.hrw.org/ru), які не містять інформації щодо Республіки Малі, яка кореспондується з відомостями заявника про його переслідування і поняттям «біженець».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3-1 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції, а саме: а) расової належності, б) релігії; в) національності (громадянства), г) належності до певної соціальної групи, д) політичних погляді;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обгрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо вона відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Під час розгляду особової справи шукача притулку УДМС України в Чернігівській області не виявлено у позивача об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки останнім не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Водночас, позивачем була надана суперечлива, непослідовна та неузгоджена інформація щодо обставин його проживання у країні громадянської належності.

Зокрема, у своїй заяві та у реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.10.2019 (далі - реєстраційний листок) позивач вказав своїм місцем народження село Догофрі, розташоване у провінції Каєс, що підтверджується копією його паспорта.

Однак, під час співбесіди 15.10.2019 позивач повідомив, що народився та проживав до 2008 року у селі з такою ж назвою в провінції Сегу, а у село Догофрі провінції Каєс згодом переїхав на навчання. На підтвердження свого народження у провінції Сегу позивач надав копію витягу № 040 про своє народження, однак достовірність даного документа викликає обгрунтовані сумніви через відсутність його оригіналу, чіткого зображення печатки, наявність копії паспорта позивача з іншими даними про місце його народження та неузгодженість його пояснень з цього питання.

Також, під час співбесіди позивач зазначив, що він з самого початку не планував повертатись до країни громадянської належності у зв`язку з неможливістю знайти там роботу, яка б його влаштовувала, а в Україні він має можливість працювати і оплачувати житло. При цьому, позивач стверджує, що в період з 2014 року, коли він отримав паспорт, до моменту виїзду з Республіки Малі в нього були відсутні проблеми з безпекою проживання у країні громадянської належності.

Отже, на підставі викладеного можна зробити висновок, що звернення позивача з заявою мало на меті легалізацію на території України задля уникнення примусового видворення за межі України.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (дачі - Керівництва) відповідно до Конвенції і Протоколу 1967 року дозволяє відрізнити поняття мігранта від біженця, а саме: якщо особа, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Враховуючи, що позивач прибув на територію України з метою навчання і працевлаштування, та під час співбесіди 17.06.2020 повідомив, що не бажає повертатися до Республіки Малі через відсутність роботи, економічні та фінансові проблеми, його не можна відносити до категорії «біженець» і він є економічним мігрантом.

Таким чином, здійснений УДМС України в Чернігівській області аналіз інформації по Республіці Малі та її співвідношення з наданими позивачем відомостями свідчить про те. що позивачем не були надані докази щодо обґрунтованості своїх побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками, передбаченими Конвенцією; факти, повідомлені ним, не є підставою для визнання біженцем відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки гака особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність,- поводженню або покаранню.

Згідно положень статті 15 Директиви 2011/95 / EU Європейського Парламенту та Ради ЄС но стандартам для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, за єдиним статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, яка співвідноситься з підставами, що визначені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання:

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Позивач у своїй заяві та під час співбесід з ним не повідомляв, що йому може загрожувати смертна кара чи приведення її до виконання у країні походження. Факти застосування до позивача катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання він заперечив.

Отже, проаналізувавши матеріали особової справи позивача, індивідуальні обставини та інформацію по країні його походження, УДМС України в Чернігівській області не встановлено фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у Республіці Малі, або ж серйозної особистої загрози життю, безпеці чи свободі особи з причин загальнопоширеного насильства в умовах збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а тому підстави для надання йому додаткового захисту, у відповідності із пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI відсутні.

Частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з вищевикладеного можна дійти висновку, що позивач не мав наміру звертатись за захистом в Україні, оскільки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише через 2,5 роки після перетину державного кордону України та лише після поміщення його до Чернігівського ПТПІ.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI. оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за (місцем тимчасового перебування заявника. Частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI. вказує, як до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, (додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що І можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Отже, позивач не виконав вищевикладену обов`язкову вимогу Закону, оскільки до заяви не додав документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктами 45, 66 Керівництва встановлено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, має вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань відповідно до переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Згідно із пунктом 195 Керівництвам кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженців (перевіряючий), має оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника.

Відповідно до пунктів 5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обов`язок доказування». У відповідності із загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник зобов`язаний довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

При цьому суд враховує висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі № К-41452/10.

Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а ті. які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Отже, елементи заяви позивача не мають відношення до критеріїв щодо визначення «біженця», відповідно до Конвенції та «додаткового захисту», згідно із Директивою 2011/95/EU, а шкода, завдання якої він побоюється в разі повернення до Республіки Малі не є такою, що підпадає під перелік підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту відповідно до пунктів 1.13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Також, заява позивача не відповідає вимогам та критеріям пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 № 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, згідно із якою, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обгрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина перша статті 9 Закону № 3671-VI встановлює, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частинами одинадцятою та дванадцятою цієї ж статті визначено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Змістом висновку головного спеціаліста сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2019CN0020 позивача від 03.07.2020 спростовуються твердження, викладені в позовній заяві щодо того, що відповідач не здійснив повної та всебічної перевірки та аналізу інформації по країні громадянської належності позивача, не провів співставлення такої інформації з його розповіддю і доводами оскільки сторінки 8-12 висновку містять детальний аналіз ситуації в Республіці Малі з посиланням на джерела мережі інтернет у співвідношенні із наданими позивачем відомостями.

Твердження представника позивача про те, що відповідачем не було належним чином забезпечено реалізацію права позивача на користування послугами перекладача та можливість обґрунтувати наявні в нього побоювання щодо повернення до країни громадянської належності не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються її матеріалами.

Так, знання позивачем англійської мови підтверджується особисто заповненими ним заявою та анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.10.2019.

Позивач, під час співбесід з ним 15.10.2019, 28.04.2020 та 17.06.2020, був забезпечений перекладачем з англійської мови, у всіх документах особової справи позивача, які повинні містити підпис перекладача, наявні підписи перекладача Короля Ю.О., кваліфікація якого підтверджується копією документа про вищу освіту, та штатного перекладача Чернігівського ПТПІ Шуриги І.М.

Твердження представника позивача щодо відсутності у реєстраційному листку відомостей про залучення перекладача є не обгрунтованим, оскільки форма реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлена Додатком 8 до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, у якому розділ щодо інформації про перекладача відсутній.

Зважаючи на наведене вище судом встановлено, що виносячи рішення № 381-20 від 31.08.2020 щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області діяло в межах своїх повноважень обгрунтовано та правомірно і у суду відсутні правові підстави для його скасування.

За таких підстав, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до положень пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул.Шевченка, 51-а,м.Чернігів,14000) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20 січня 2021 року.

Суддя С.Л. Клопот