Справа № 520/2059/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Тітов О.М.

12 січня 2021 р.Справа № 520/2059/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Машура Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:
18.02.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 12.08.2019 року по 11.12.2019 року у сумі 80.191,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 12.08.2019 року його знято з усіх видів грошового забезпечення та звільнено з військової служби. При звільненні відповідач не здійснив виплату грошової компенсації за не отримане речове майно у загальному розмірі 84.135,67 грн. Лише 12.12.2019 року означена сума надійшла на його картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в цей же день була ним отримана.

Означені обставини, на думку позивача. Є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Не погоджуючись із вимогами позивача, у відзиві на адміністративний позов відповідач, посилаючись на практику Верховного Суду зазначав, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 12.08.2019 року по 11.12.2019 року у сумі 80.191,54 грн.

Висновок суду вмотивований тим, що обов`язок виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно прямо передбачений ст. 9-1 Закону України 05.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 та пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 (далі Порядок № 178 в редакції що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), таким чином, враховуючи, що вартість речового майна, що підлягало видачі компенсована позивачеві, проте розрахунок з ним проведено не своєчасно, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилаючись на встановлені в ході судового розгляду справи № 520/10810/2019 обставини зазначає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/10810/19 виконано В/Ч НОМЕР_1 шляхом зарахування 22.01.2020 року (платіжне доручення № 904) на картковий рахунок позивача грошової компенсації за додаткові відпустки учаснику бойових дій. Вказує, що спір про нарахування компенсації, що вирішувався судом під час розгляду справи № 520/10810/19 не є спором про нараховані/ненараховані суми під час звільнення.

З посиланням на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, практику Верховного Суду, викладену у постановах від 18.11.2019 року № 940/1532/18, від 28.01.2020 року у справі № 822/2663/15, від 24.01.2018 року у справі № 807/1502/15, від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17, від 04.12.2018 року у справі № 825/742/16, на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив про відсутність підстав для її задоволення. Доводи позивача, покладені в основу відзиву аналогічні за суттю доводам, якими позивач обґрунтовував вимоги адміністративного позову.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України слід скасувати, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 по 12.08.2019 року перебував на військовій службі в Збройних силах України.

10.06.2019 року наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 281 ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» /а.с. 13/.

19.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до з рапортом до командира В/Ч НОМЕР_1 згідно якого просив надати йому довідку про заборгованість за неотримане речове майно під час проходження служби для здійснення подальшого розрахунку під час звільнення з військової служби /а.с. 14/.

12.08.2019 року наказом командира В/Ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 12.09.2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а також, визначено: «Виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 171 в сумі 84.135 грн. 67 коп.» /а.с. 15/.

13.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до командира В/Ч НОМЕР_1 із заявою про видачу йому довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало йому до видачі на момент звільнення 12.08.2019 року та виплати компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в сумі 84.135 грн. 67 коп. згідно наказу командира В/Ч А 4104 № 152 від 12.08.2019 року /а.с. 16/.

У відповідь на вказане звернення В/Ч НОМЕР_1 надано позивачу довідку про вартість речового майна, що належить до видачі № 80 від 11.08.2019 року, у якій вказана сума грошової компенсації в розмірі 84.135 грн. 67 коп. та відповідь за № 67 від 21.11.2019 року, в якій роз`яснено порядок грошової компенсації замість не отриманого під час проходження служби речового майна на суму 84.135,67 грн. /а.с. 17-18/.

Остаточний розрахунок у вигляді грошової компенсації за не отримане речове майно відповідачем здійснено 12.12.2019 року, що підтверджується копією виписки по картці АТ КБ «ПриватБанк» /а.с. 4/.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з В/Ч НОМЕР_1 компенсації за час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 12.08.2019 року по 12.12.2019 року.

Частково погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом № 2011-ХІІ.

За приписами ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. <...>

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Задовольняючи позов і стягуючи на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 12.08.2019 року по 11.12.2019 в сумі 80.191,54 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

При цьому, суд обчислив таку суму на підставі пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, виходячи з розміру грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням червень-липень 2019 року, виходячи з даних, що маються у витягах з карткового рахунку позивача в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який становить, за висновком позивача та суду, - 40.427,01 грн. Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача судом визначений у розмірі 662,74 грн (40.427,01/61 р/день). З урахуванням 121 дня затримки остаточного розрахунку з позивачем, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) у сумі 80.191,54 грн (662,74 грн х 121 календарних днів).

Колегія суддів зазначає, що військова служба, це державна служба особливого характеру (п. 1 ст. 2 Закону № 2232).

При цьому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема, ст. 10 Закону № 2011-ХІІ.

Зокрема, відповідно до зазначеної статті передбачено:

загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період;

розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність;

розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу;

для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями;

військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу;

вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків;

військовослужбовцям, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові і неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Також, колегія суддів зазначає, що розподіл часу і повсякденний порядок регулюється Розділом Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут).

Відповідно до ст. 199 Статуту розподіл часу здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни тощо.

Для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Тривалість робочого тижня встановлюється законом.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Частиною четвертою статті 201 Статуту передбачено, що заходи, пов`язані із забезпечення бойової та мобілізаційної готовності військової частини, виконуються за наказом її командира в будь-який час доби з наданням військовослужбовцям не менше ніж 4 годин відпочинку на добу.

Згідно з приписами статті 203 Статуту вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків.

Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особами, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 врегульовано, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

За повідомленням військової частини НОМЕР_2 від 10.11.2020 року (а.с. 116) грошове забезпечення позивача ОСОБА_1 у червні 2019 року склало 20.801 грн, у липні 2019 року 20.241,65 грн., кількість робочих днів за період з 12.08.2019 року по 11.12.2019 року склало 85 робочих днів.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином, ураховуючи, що звільнення позивача відбулось 12.08.2019 року середня заробітна плата/середнє грошове забезпечення позивача повинно обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за червень 2019 року і липень 2019 року.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).

Відповідно до пункту 3 розділу III цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

З листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» убачається, що, з урахуванням положень ст. 50, ч. 1 ст. 51 КЗпП України, у червні 2019 року кількість робочих днів дорівнює 18, у червні 2019 року 23.

Доказів наявності винятків, передбачених п. 5 ст. 10 Закону № 2011-ХІІ, учасники справи судам першої та апеляційної інстанцій не надали.

Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення (заробітної плати) позивача складає (41.042,63 грн : 41 р/день) 1.001,04 грн. Таким чином, середнє грошове забезпечення/середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає (1.001,04 грн. Х 85 робочих днів) 85.088,38 грн.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати (середнього грошового забезпечення) у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.

Також, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку/середнього грошового забезпечення за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 380.761,69 грн, з яких: грошове забезпечення 296.626,02 грн (77,9%) та компенсація за неотримане речове майно 84.135,67 грн (22,1%)

Виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 18.804,53 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (22,1 % від 84.135,67 грн).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 2 ст. 9 КАС України унормовано, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо цке необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права буде рішення про стягнення з військової частини НОМЕР_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, а не рішення зобов`язального характер про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу сум и середнього грошового забезпечення.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення ,вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку/грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано доказів, які б безспірно посвідчували ту обставину, що він звертався до відповідача з такою вимогою і отримав безпідставну відмову в проведенні цих виплат.

Оскільки зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів дійшла висновки про часткову обґрунтованість апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , необхідність часткового скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про наявність судового рішення по справі № 520/10810/2019 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предмету спору у справі № 520/2059/2020 воно не стосується.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 18.11.2019 року № 940/1532/18, від 28.01.2020 року у справі № 822/2663/15, від 24.01.2018 року у справі № 807/1502/15, від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17, від 04.12.2018 року у справі № 825/742/16, на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року колегія суддів вважає безпідставною, оскільки правовідносини у зазначених справах не є подібними зі справою що розглядається. У цих справах відмінні фактичні обставини та їх правове регулювання. Окрім того, загальний мотив цих рішень зводиться до того, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки означені вище обставини не були враховані судом першої інстанції та цим обставинам не надана належна правова оцінка відпоіідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та приймає нове про часткове задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 9, ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року скасувати, з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення цих вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за затримку проведення остаточного розрахунку при звільненні у період з 12 серпня 2019 року по 11 грудня 2019 року середнє грошове забезпечення у розмірі 18.804 (вісімнадцять тисяч вісімсот чотири) грн. 53 коп. з відрахуванням обов`язкових податків, зборів, платежів.

В задоволені вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 22 січня 2021 року.