Справа № 420/12238/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою суду від 11.11.2020 року по справі №420/11979/20 суд роз`єднав позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, виділивши з неї у самостійне провадження позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у неврахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 16 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних позивач зазначив, що він проходив військову службу у Військової частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складі) від 31.08.2017 року №189, позивача було виключено із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення у зв`язку зі звільненням його наказом від 14.08.2017 року №91. При цьому при виключенні зі списків особового складу позивачу було нараховано, та виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 16 календарних років служби. Водночас, при нарахуванні та виплати зазначеної одноразової грошової допомоги, відповідачем не враховано суми щомісячної додаткової грошової винагороди.

На думку позивача, щомісячна додаткова грошова допомога, в силу положень ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», повинна включатися до місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, про що свідчить зміст постанови Верховного Суду від 16.05.2019 року по справі №826/11679/17, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.02.2019 року по справі №522/2738/17.

07.12.2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що грошова допомога у разі звільнення позивачу нарахована та виплачена у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Включити в розмір місячного грошового забезпечення, з якого позивачу нарахована і виплачена грошова допомога у разі звільнення, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% немає підстав, оскільки, винагороди не включаються до складу місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога.

Таким чином представником відповідача зазначено, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку Військової частини НОМЕР_1 стосовно ОСОБА_1 допущено не було, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Також представник відповідача зазначив, що враховуючи той факт, що позивача було фактично звільнено з військової служби з 31.08.2017 року та тоді ж виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач маючи можливість своєчасно звернутись до суду, звернувся лише в листопаді 2020 року, та пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

12.11.2020 року після здійснення розподілу справи №420/11979/20 відповідно до ч.6 ст. 172 Кодексу адміністративного судочинства України, справа №420/12238/20 надійшла до суду.

Ухвалою суду від 17.11.2020 року справу прийнято до провадження та відкрито по ній спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Також вищенаведеною ухвалою суду зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 в строк для надання відзиву надати до суду письмові пояснення та належним чином засвідчені докази на їх обґрунтування щодо неврахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Так, суд вказує на те що суддя Іванов Е.А. з 11.01.2021 року перебував у відпустці в зв`язку з чим справу розглянуто в перший день після виходу з відпустки.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Військової частини НОМЕР_1 , інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 року по 31.08.2017 року проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, а саме у Військовій частині НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що 31.08.2017 року відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) майора ОСОБА_1 , начальника групи оперативного планування та інформаційно-аналітичної роботи штабу звільненого на підставі наказу начальника Генерального штабу Збройний Сил України (по особовому складу) від 14.08.2017 року №91 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.7).

При цьому при виключенні зі списків особового складу позивачу нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 16 календарних років служби. При цьому судом встановлено, що під час нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, до складу грошового забезпечення, з якого розраховано одноразову грошову допомогу при звільненні, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, яку отримував позивач.

Так, відповідно до довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по серпень 2017 року позивачу нараховувалась та виплачувалась у складі грошового забезпечення додаткова грошова винагорода у розмірі 60% (а.с.8).

З огляду на вищезазначене, 09.09.2020 року представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив відповідача донарахувати позивачу та виплатити одноразову грошову допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної грошової винагороди (а.с.10-12).

13.10.2020 року відповідач листом №7453/юк відмовив позивачу у задоволенні його заяви та зазначив, що суми щомісячної додаткової грошової допомоги не входять до суми розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.13-16).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Частиною 1 та 2 статті 9 Закону України №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабміном України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній на момент звільнення позивача зі служби) від 07.11.2007 року №1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

На підставі пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Підпунктом 2 пункту 1 Постанови Кабміну України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010року №889 уряд установив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Суд зазначає, що право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до статті 15 Закону №2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем. Водночас спірним в даній адміністративній справі є питанням складових грошового забезпечення військовослужбовців, які повинні включатися при обрахунку розміру цієї допомоги, зокрема чи входить щомісячна додаткова грошова винагорода до суми, з якої обраховується одноразова грошова допомога при звільненні.

Суд зазначає, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, відповідно до правових висновків якої до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

З довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по серпень 2017 року вбачається що за останні 20 місяців перед звільненням позивачу щомісяця нараховувалась та виплачувалась додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, що свідчить про її систематичний характер.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.05.2019 у справі №820/5285/17, від 29.11.2019 у справі №822/112/18, від 05.12.2019 у справі №295/5200/18.

Проте, як встановлено судом, відповідачем додаткову грошову винагороду у зазначеному розмірі до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, позивачу включено не було. Вказаний факт не заперечувався відповідачем у відзиві на адміністративний позов та у листі від 13.10.2020 року №7453/ЮК.

З огляду на зазначене суд доходить висновку, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, та в подальшому відмовив позивачу у її донарахуванні та виплаті.

При цьому суд критично ставиться до посилання представника відповідача на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, згідно яких щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується і виплачується одноразова грошова допомога при звільненні, з огляду на наступне

Так, застосовуючи зазначену Інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідачем не враховано пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Суд зазначає, що ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 року по справі №826/11679/17.

Окрім цього, Верховний Суд у постановах від 24.10.2018 року у справі № 820/3211/17 та від 10.05.2019 року у справі № 820/5285/17 зазначив, що чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.

Щодо посилання представником відповідача відносно пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зазначає, що предметом спору у даній справі є визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення повного розрахунку зі ОСОБА_2 при звільненні з військової служби в частині невиплати всієї належної йому суми одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто стосується грошового забезпечення позивача.

Частиною 2 ст. 233 Кодексу Законів про працю (КЗпП) України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі за контрактом, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Отже, в аспекті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір в даній адміністративній справі охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року в справі №815/4421/15, від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі №820/4748/17 та інших.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відтак, оскільки одноразова грошова допомога є складовою заробітної плати, то позивач має право, в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду щодо її стягнення без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості та правомірності допущеної бездіяльності, яка виразилась у неврахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню.

Що стосується клопотання позивача про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем, як особою, звільненою від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011року №3674-VI, судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні обставини для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 205, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у неврахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 16 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.