Справа № 360/4944/20
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4944/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 04 грудня 2020 року № 1239-31-8/4781 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії;

- зобов`язати Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дати звернення, а саме з 25 листопада 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 листопада 2020 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення від 04 грудня 2020 року за № 1239-31-8/4781 про відмову в призначенні пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи та у зв`язку з недосягненням позивачем необхідного пенсійного віку для призначення пенсії за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

У рішенні зазначено, що згідно з поданими документами спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, обчислений станом на 11 жовтня 2017 року становить 26 років 03 місяці 14 днів, що, на переконання відповідача, є недостатнім для визначення права позивача на даний вид пенсійного забезпечення, бо на думку відповідача такий стаж має становити не менше 26 років 6 місяців. Крім того, в оскаржуваному рішенні також зазначено, що обов`язковою умовою для призначення пенсії за вислугою років є набуття позивачем відповідного пенсійного віку - 54 роки 6 місяців, посилаючись на положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції зі змінами, внесеними Законами України від 02 березня 2015 року № 213-VIII та від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

З посиланням на положення статей 24, 45, пунктів 2-1, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статті 51, пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» та Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019, позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено йому у призначенні пенсії, у зв`язку з чим позовні вимоги просить задовольнити.

Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області позов не визнало, про що через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) 11 січня 2021 року за вхідним реєстраційним № 1170/2020 подало відзив на позовну заяву від 05 січня 2021 року № 1239-07-8/40, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити (арк. спр. 84-86).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що 25 листопада 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення/перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-X11 «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ). Відповідачем за результатами розгляду заяви позивача та наданих ним документів відмовлено у призначені пенсії (рішення від 04 грудня 2020 року № 1239-31-8/4781). Загальний страховий стаж роботи позивача складає 34 роки 09 місяців 15 днів, у тому числі спеціальний стаж до 11 жовтня 2017 року - 26 років 03 місяці 14 днів, що не відповідає вимогам пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (у редакції Законів України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII) та від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудин 1970 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Тобто Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано неконституційним не окрему редакцію статті 55 Закону № 1788- ХІІ, не окремий закон, який вносив всі зміни, а повністю всю статтю зі всіма внесеними в неї змінами.

У пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 зазначено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ досягнення певного віку та наявність спеціального трудового стажу працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення визначались умовами для призначення пенсії за вислугу років.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIIІ, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV).

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Абзацом другим пункту 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV встановлено, що положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VIII (11 жовтня 2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 не містить положень щодо його виконання.

Листом Міністерства соціальної політики України від 06 вересня 2019 року № 16177/0/2-19/54 на запит Пенсійного фонду України від 28 серпня 2019 року № 26261/02-10 повідомлено, що з 04 червня 2019 року право на пенсію за вислугу років згідно з статтею 55 Закону № 1788-ХІІ визначається з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, які були передбачені законодавством станом на 11 жовтня 2017 року, щодо віку - визначеного на дату призначення пенсії.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (до 01 січня 2004 року).

Отже, відповідно до наданих позивачем документів та даних, які були наявні в системі персоніфікованого обліку, загальний стаж роботи позивача склав 34 роки 09 місяців 15 днів, з них на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, станом на 11 жовтня 2017 року - 26 років 03 місяці 14 днів (при необхідному 26 років 06 місяців станом на 11 жовтня 2017 року), що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи.

Також відповідач зазначив, що до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України належить вирішення питань про призначення пенсій.

Окрім того відповідач зазначив, що у нього відсутні кошти на сплату судового збору.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 23 грудня 2020 року про відкриття провадження в адміністративній справі судом ухвалено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (арк. спр. 30-31).

Ухвалою від 22 січня 2021 року відповідь на відзив у справі за позовом ОСОБА_1 до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу без розгляду (арк. спр. 104).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з заявою від 25 листопада 2020 року, зареєстрованою за № 1890, про призначення пенсії за вислугу років, додавши до неї зазначені в розписці-повідомленні документи (арк. спр. 20, 61-62).

Рішенням від 04 грудня 2020 року № 1239-31-8/4781 «Про відмову в призначенні пенсії» Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ через відсутність необхідного спеціального стажу роботи до 11 жовтня 2017 року 26 років 6 місяців. За розрахунком відповідача страховий стаж позивача складає 34 роки 9 місяців 15 днів, спеціальний стаж станом на 11 жовтня 2017 року - 26 років 3 місяці 14 днів (арк. спр. 25-26, 79-80).

Згідно з інформацією, що міститься в ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії, стаж ОСОБА_1 для розрахунку права на пенсію за вислугу років складає 34 роки 9 місяців 15 днів. Спеціальний стаж позивача станом на 10 жовтня 2017 року складає 26 років 3 місяці 14 днів, спеціальний стаж за період з 11 жовтня 2017 року по 10 березня 2020 року складає 2 роки 5 місяців 0 днів, загалом спеціальний стаж складає 28 років 8 місяців 14 днів (арк. спр. 76, 77, 78).

На час звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії позивач досяг 49-річного віку, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Біловодським РВ УМВС України в Луганській області 8 липня 1999 року (арк. спр. 5-6).

Відповідно до записів у трудовій книжці від 31 березня 1989 року серії НОМЕР_3 (арк. спр. 17-19, 63-67) у межах спірних правовідносин ОСОБА_1 працював:

з 13 березня 1989 року по 01 червня 1989 року у Біловодській районній лікарні на посаді медичного брата терапевтичного відділення;

з 15 серпня 1991 року по 10 березня 2020 року працював у Біловодській районній лікарні, яка в подальшому перейменована у Біловодську центральну районну лікарню, яка в свою чергу реорганізована в Комунальну установу «Біловодське районне територіальне медичне об`єднання», яка в подальшому перейменована у Комунальну установу «Біловодська центральна районна лікарня», яка в свою чергу реорганізована в Комунальне некомерційне підприємство «Біловодська багатопрофільна лікарня» Біловодської селищної ради, на посадах завідуючого здравпункту РТП, медичної сестри приймального відділення, масажиста фізкабінету (в подальшому посаду «масажист фізкабінету» перейменовано на «медична сестра з масажу фізіотерапевтичного кабінету»).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. […].

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Статтею 44 Закону № 1058-IV визначено, що:

- заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (частина перша);

- заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (частина друга);

- органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Закон № 1058-IV на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону № 1788-ХІІ.

Разом з тим Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон № 1058-IV доповнений новим розділом XIV-1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян», яким, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Одночасно розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення. Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, а також викладено абзац другий пункту 16 у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Як раніше зазначалося, Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Відтак для вирішення питання про те, чи має ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ необхідно встановити наявність у нього станом на 11 жовтня 2017 року вислуги років та стажу, визначених такою нормою права.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом № 213-VIII, що набув чинності з 01 квітня 2015 року, пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ викладений у новій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом № 911-VIII, що набув чинності з 01 січня 2016 року, в абзаці першому пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і» та доповнено пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту: «До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року».

Разом з тим Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, статті 55 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законами № 213-VIII та № 911-VIII, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Конституційний Суд України наголосив на тому, що збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788-ХІІ. Стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Тому положення щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Також Конституційний Суд України зазначив, що мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В абзацах другому, четвертому пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, Конституційний Суд України зазначив, …що визнання неконституційним Закону № 2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом № 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Отже, з 04 червня 2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ слід застосовувати у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідний порядок був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Згідно з абзацом другим постановляючої частини вказаної постанови у редакції, що діяла станом до 01 квітня 2015 року, пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що додається.

До розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, віднесені лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органів Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

Суд наголошує на тому, що позивач звернувся до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про призначення пенсії 25 листопада 2020 року, тобто після ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 04 червня 2019 року № 2-р/2019.

Отже, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, що діяв на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років, позивачу як працівнику охорони здоров`я необхідно мати спеціальний стаж роботи 25 років.

Одночасно суд враховує, що з огляду на положення пунктів 2-1, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, ОСОБА_1 матиме право на призначення пенсії за вислугу років за наявності у нього вислуги років та стажу, передбачених пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, саме станом на 11 жовтня 2017 року.

У заявах по суті справи сторони визнають, що спеціальний стаж роботи позивача як працівника охорони здоров`я станом на 11 жовтня 2017 року становив 26 років 03 місяці 14 днів.

При вирішенні питання про те, чи є такий стаж достатнім для призначення пенсії за вислугу років, належить керуватися пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ у редакції, що діє на час фактичного обчислення такого стажу, тобто на час звернення за призначенням пенсії.

Враховуючи, що станом на 25 листопада 2020 року пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ встановлює умову щодо наявності 25 років спеціального стажу, а у ОСОБА_1 такий стаж станом на 11 жовтня 2017 року дорівнював 26 рокам 03 місяцям 14 дням, суд доходить висновку про те, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років.

Застосування положень пунктів 2-1, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ та Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 у їх сукупності в інший спосіб призведе до несправедливого та невиправданого обмеження права на соціальний захист позивача.

Суд наголошує на тому, що позивач станом на 11 жовтня 2017 року відпрацював більше ніж 25 років на роботах, які до вказаної дати на законодавчому рівні були віднесені до таких, що призводять до швидкої втрати професійної працездатності - ще до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

На час звернення позивача за призначенням пенсії саме такий стаж визнається достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Під час розгляду і вирішення справи суд виходить також із того, що згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Визначальним у спірних правовідносинах є те, що позивач працював на роботах з особливими умовами праці протягом періоду, який дає йому право виходу на пенсію до досягнення загального пенсійного віку.

Відсутність окремого порядку виконання Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019, з урахуванням положень пунктів 2-1, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, не може бути підставою для позбавлення позивача права на соціальний захист у формі призначення та виплати пенсії за вислугу років.

Твердження відповідача про те, що право призначення пенсії покладено на територіальний орган Пенсійного фонду та є виключно їх дискреційними повноваженнями, суд відхиляє з огляду на таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Оскільки спеціальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року становив більше 25 років (26 років 3 місяці 14 днів), що не заперечується відповідачем та є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, яким на день звернення позивача із заявою від 25 листопада 2020 року, зареєстрованою за № 1890, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, суд дійшов висновку, що Біловодським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області протиправно відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

У зв`язку з цим рішення Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 04 грудня 2020 року № 1239-31-8/4781 «Про відмову в призначенні пенсії», яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є протиправним та підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що позивач на звернення з заявою від 25 листопада 2020 року, зареєстрованою за № 1890, про призначення пенсії за вислугу років мав право на її призначення, призначення пенсії позивачу має бути здійснено відповідачем саме з 25 листопада 2020 року.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини восьмої статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн, що підтверджено квитанцією від 15 грудня 2020 року № 12 (арк. спр. 4).

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача і позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код 41247269, місцезнаходження: 92800, Луганська область, Біловодський район, смт. Біловодськ, вул. Центральна, буд. 77) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 04 грудня 2020 року № 1239-31-8/4781 «Про відмову в призначенні пенсії».

Зобов`язати Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області призначити ОСОБА_1 за його заявою від 25 листопада 2020 року, зареєстрованою за № 1890, пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 25 листопада 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська