Справа № 160/6735/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2021 року м. Дніпросправа № 160/6735/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року (головуючий суддя Бондар М.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області (далі Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2014 - 2018 роки у кількості 56 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 03.09.2018 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровської області, нарахувати й виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період 2014 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 03.09.2018 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровської області нарахувати й виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчисленого з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи перед звільненням, а саме: за липень 2018 року та серпень 2018 року, починаючи з 03.09.2018 року по день ухвалення судом рішення.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що 03.09.2018 року його було звільнено зі служби в поліції відповідно до наказу ГУ НПУ в Дніпропетровській області № 239 о/с. В день звільнення з ГУНП в Дніпропетровській області повний розрахунок по грошовому забезпеченню не був здійснений Відповідачем. Рішенням №5/І/IV46 від 31.03.2016 року комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Позивачу надано статус учасника бойових дій. За період проходження служби в лавах міліції з 28.11.2014 року по 06.11.2015 рік, а потім служби в лавах поліції з 07.11.2015 року по 03.09.2018 рік Позивачем не було використано додаткову відпустку строком 14 календарних днів на рік відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2014 року по 2018 рік, а саме 56 календарних днів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.53-56).

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 03.09.2018 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 03.09.2018 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки виплачується у разі звільнення виключно працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. ОСОБА_1 до ГУНП не було надано відомостей, що останній має дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 28.11.2014 року по 07.11.2015 року працював в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 року по 03.09.2018 року - в ГУ НП в Дніпропетровській області на посаді слюсаря з ремонту автомобілів відділення логістики, матеріально-технічного забезпечення та зв`язку полку патрульної служби поліції особливого призначення "Дніпро-1".

Наказом №239 о/с від 03.09.2018 року ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 слюсаря з ремонту автомобілів відділення логістики, матеріально-технічного забезпечення та зв`язку полку патрульної служби поліції особливого призначення "Дніпро-1" ГУ НП в Дніпропетровській області звільнено зі служби за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

ОСОБА_1 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а саме:

- довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України виданою ГУМВС України в Дніпропетровській області №756 від 03.06.2015 року про те, що ОСОБА_1 в періоди з 19.12.2014 року по 28.12.2014 рік, з 15.01.2015 року по 31.03.2015 рік, з 01.04.2015 року по 12.05.2015 рік безпосередньо брав участь в операціях у м. Маріуполь Донецької області, смт. Піски Донецької області;

- довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України виданою ГУНП України в Дніпропетровській області №25/709 від 13.04.2016 року про те, що ОСОБА_1 в періоди з 19.12.2014 року по 28.12.2014 рік, з 15.01.2015 року по 31.03.2015 рік, з 01.04.2015 року по 31.05.2015 рік, 15.09.2015 року по 06.11.2015 рік, 15.01.2016 року по 24.02.2016 рік, 25.02.2016 року по 09.04.2016 рік безпосередньо брав участь в операціях у м. Бахмут Донецької області, м. Артемівськ Донецької області, м. Красноармійськ Донецької області, м. Маріуполь Донецької області;

- довідкою №18/7 М-82 від 19.09.2018 року, виданою ГУНП в Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відряджався до зони проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей для виконання трудових обов`язків та завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», наказами ГУМВС України в Дніпропетровській області від 18.12.2014 № 496 о/с дск в період з 19 по 28 грудня 2014 року, від 14.01.2015 № 5 о/с дск в період з 15 січня по 31 березня 2015 року, від 01.04.2015 № 136 о/с дск в період з 1 квітня по 11 травня 2015 року, від 12.06.2015 № 238 о/с дск в період з 12 червня по 11 липня 2015 року, від 15.09.2015 №399 о/с дск в період з 15 вересня по 6 листопада 2015 року, та наказами ГУНП в Дніпропетровській області від 15.01.2016 № 11 о/с дск в період з 15 січня по 24 лютого 2016 року, від 25.02.2016 №47 о/с дск в період з 25 лютого по 9 квітня 2016 року, від 13.07.2016 №191 о/с дск в період з 13 липня по 12 вересня 2016 року, від 13.09.2016 № 255 о/с дск в період з 13 вересня по 13 листопада 2016 року, від 15.03.2017 №98 о/с дск в період з 17 березня по 29 травня 2017 року, від 29.05.2017 №179 о/с дск в період з 30 травня по 30 липня 2017 року, від 31.07.2017 №243 о/с дск в період з 31 липня по 1 жовтня 2017 року, від 29.09.2017 № 303 о/с дск в період з 2 жовтня по 29 листопада 2017 року, від 28.11.2017 № 355 о/с дск в період з 30 листопада 2017 року по 24 січня 2018 року, від 18.01.2018 № 16 о/с дск в період з 25 січня по 28 березня 2018 року, від 28.03.2018 № 87 о/с дск в період з 29 березня по 30 квітня 2018 року.

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) №№5/І/ІV46 від 31.03.2016 року ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій та 10.09.2019 року видано посвідченням серії НОМЕР_1 учасника бойових дій (дублікат).

Вважаючи невиплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2014 - 2018 роки у кількості 56 календарних днів протиправною, Позивач звернувся до суду з із позовом.

Частиною першою статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон 580-VIII) встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно- правовими актами.

Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Отже, у випадку звільнення особи, яка має статус учасника бойових дій, їй виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Дана правова позиція суду узгоджуються з висновками, зазначеними у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом положень Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. N 413, статус учасника бойових дій виникає з моменту прийняття відповідного рішення.

Таким чином, оскільки Позивач 31.03.2016 року набув статусу учасника бойових дій, то саме з цього часу у нього виникло право на отримання додаткової відпуски, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Отже, у Позивача відсутнє право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2014, 2015 роки.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу ГУНП в Дніпропетровській області від 30.06.2016 року №174 о/с Позивачу було надано додаткову відпустку за 2016 рік із збереженням заробітної плати на 14 календарних днів з 27 червня по 10 липня 2016 року.

З довідки відділу комплектування управління кадрового забезпечення ГУНП від 04.08.2020 року за вих. № 20/4097 вбачається, що Позивач за час роботи в ГУНП не використав додаткові відпустки, передбачені статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР за 2017 та 2018 роки.

За наведених обставин, на час прийняття наказу про звільнення Позивача, Відповідач мав здійснити нарахування та виплату Позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII та статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо невиплати Позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 - 2018 роки та зобов`язання вчинити відповідні дії. Суд першої інстанції дійшов правильних висновків у частині вирішення зазначених позовних вимог.

Що стосується заявлених позовних вимог, в частині зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки, на яку, як встановлено вище, Позивач набув право, мала бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України.

В той же час, вирішуючи питання про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не враховано таке.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених Позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що Позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, слід зазначити, що стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду позову та станом на час судового розгляду цієї справи, остаточного розрахунку із Позивачем не проведено, зокрема, в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному судовому рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до передчасного та помилкового висновку про необхідність зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за відсутності факту проведення із Позивачем остаточного фактичного розрахунку по грошовій компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття в цій частині заявлених вимог нової постанови про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі №160/6735/20 скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в частині заявлених позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області нарахувати й виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчисленого з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи перед звільненням, а саме: за липень 2018 року та серпень 2018 року, починаючи з 03.09.2018 року по день ухвалення судом рішення.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі №160/6735/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов