Справа № 489/2989/20
Суддя: Коваленко І. В.
Дата ухвалення: 2021-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 489/2989/20
провадження №2-адр/489/1/21
УХВАЛА

25 січня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Миколаївській області, про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ № 2717654 від 21.06.2020.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.12.2020 позовну заяву задоволено частково. Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2717654 від 21.06.2020 та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення. У задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 30000,00 грн. відмовлено.

16.12.2020 позивач звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат по справі № 489/2989/20.

Обґрунтовуючи заяву позивач вказує, що між ним та адвокатом Шевченком І.В. укладено договір про надання правничої допомоги в рамках справи № 489/2989/20 та на підтвердження надання такої допомоги сторонами договору підписано акт приймання-передачі наданих послуг № 14-12/20 від 14.12.2020, яким підтверджено факт надання адвокатом Шевченком І.В. правничої допомоги на загальну суму 40000,00 грн.

У запереченнях на заяву представник відповідача вказав на відсутність доказів понесення витрат на правничу допомогу. Одночасно представник відповідача вказав на не співмірність послуг адвоката з складністю справи та ціною позову, оскільки позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено штраф в розмірі 255,00 грн. Крім того, справа є типовою та в ній відбулося лише два судових засідання.

У судове засідання, призначене на 22.01.2021, сторони не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень КАС України не перешкоджає вирішенню заяви представника позивача про стягнення судових витрат за їх відсутності.

Згідно частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали заяви та адміністративної справи, дійшов наступного.

Положеннями частини першої статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, другою статті 16 КАС України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина перша та пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частини перша, друга статті 134 КАС України).

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Частиною п`ятою статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини шоста, сьома статті 134 КАС України).

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009, вказано, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями статті 30 наведеного Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно пунктами 3.1, 3.2 договору про надання професійної правничої (правової допомоги) від 23.06.2020, який укладено між позивачем та адвокатом Шевченком І.В., загальна сума винагороди розраховується Виконавцем та вноситься до акту приймання-передачі наданих послуг. Гонорар підлягає сплаті протягом трьох банківських днів з моменту підписання сторонами відповідно акту приймання-передачі наданих послуг на підставі виставленого рахунку.

Проте, позивачем до заяви не додано до матеріалів заяви доказів фактичної оплати наданих послуг відповідно до умов договору (платіжного доручення, квитанції тощо). Сам по собі договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23.06.2020, предметом якого є надання правової допомоги та представництво інтересів ОСОБА_1 в судах незалежно від судочинства, без зазначення конкретної справи, а також акт приймання-передачі наданих послуг не доводить фактичне виконання умов договору та відповідно оплати наданих послуг.

Крім того, відповідно до вимог закону суд вирішує питання компенсації витрат не адвокату як особі, яка надавала правничу допомогу, а саме позивачу, як стороні у справі, яка понесла відповідні витрати на оплату послуг адвоката. Таким чином, суд повинен прийти до висновку, що саме позивач здійснив відповідні дійсні витрати, які необхідно компенсувати на його користь.

У даному випадку суд враховує позицію Верховного Суду та вимоги закону щодо необхідності встановлення фактичного понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які повинні бути належним чином підтверджені і доведені.

Враховуючи недоведеність позивачем фактичне несення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги.

Керуючись статтями 248, 252 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 25.01.2021.

Суддя І.В. Коваленко