Справа № 440/2669/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 р. Справа № 440/2669/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Бегунца А.О. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, по справі № 440/2669/20

за позовом ОСОБА_1

до Головне управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі по тексту - ГУ ДПС у Полтавській області, відповідач), в якій просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 на суму 27130,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначив, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 винесена контролюючим органом безпідставно, необґрунтовано та підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 має статус інваліда другої групи та зареєстрований як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування 3 групи, а відтак в силу статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" звільнений від сплати єдиного соціального внеску у примусовому порядку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року у справі №440/2669/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та прийняття рішення без дослідження всіх доводів позивача та встановлення обставин у справі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного судувід 13.08.2020 року по справі №440/2669/20, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про неврахування судом першої інстанції вимог ст. 61 Конституції України, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки його притягнуто двічі до юридичної відповідальності за одне і те саме правопорушення, що призводить до стягнення з позивача подвійного податку. Пояснив, що ГУ ДПС у Полтавській області вже було винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 22891-53 від 10.06.2020 року (оскаржується в межах справи №440/3175/20) за той самий період, що і оскаржувана в даній справі податкова вимога № 22891 -53 від 14.05.2020 року (з 01.01.2019 року по 29.05.2020 року). З огляду на відсутність у нього обов`язку відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі сплати єдиного соціального внеску, вказав на незаконність нарахування йому податкового боргу зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 27130,88 грн. Наполягає на тому, щонорма пункту 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є дискримінаційною для осіб, які мають статус інваліда та займаються професійною діяльністю в сфері права, як самозайняті особи. Незазначення в оскаржуваній вимозі ГУ ДПС у Полтавській області посилань на акт документальної перевірки, на його думку, взагалі ставить під сумнів існування такого акту та проведення документальної перевірки, що є також підставою для задоволення позову.

Відповідач, у надісланому відзиві, посилаючись на приписи статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та наявність у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати єдиний внесок станом на дату винесення оскаржуваної вимоги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначено пенсію по інвалідності другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого Пенсійним фондом України 06.09.2018 (а.с. 14).

За інформацією ГУДПС у Полтавській області, а також даних звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, ОСОБА_1 протягом 2019 року мав статус самозайнятої особи, яка провадить незалежну професійну діяльність (арбітражний керуючий) (а.с. 56, 64).

Позивач у період з 14.07.2014 по 15.01.2020 не мав статусу фізичної особи-підприємця. Так, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за його рішенням здійснена 14.07.2014, а наступна реєстрація позивача в якості фізичної особи-підприємця була проведена 15.01.2020, що підтверджується відповідними витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 71-81).

14.05.2020 ГУДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22891-53, якою ОСОБА_1 повідомлено про наявність у нього заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 27130,88 грн та необхідність сплати вказаної недоїмки (а.с. 16).

Вважаючи протиправною вимогу ГУДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності прийнятої оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53, з огляду на відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати єдиного внеску.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до Конституції України визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні.

Частиною 1 ст. 7 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені особи, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а частиною другою цієї статті встановлено, що перелік, доповнення та уточнення кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а також конкретних видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, до яких належать особи, визначаються законами України за видами.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Частиною 4 статті 8 Закону №2464-VI визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У відповідності до частини 4 статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналізуючи наведену норму, колегія суддів зазначає, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: 1 - є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін - отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", 2 - отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №1640/2837/18, який відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач на час винесення спірної вимоги не відповідав критеріям, встановленим частинами 4, 5-1 статті 4 Закону №2464-VI, оскільки з 14.07.2014 по 15.01.2020 не мав статусу фізичної особи-підприємця або члену фермерського господарства.

Враховуючи те, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 , як особа, яка займалась незалежною професійною діяльністю у сфері права, на час винесення оскаржуваної вимоги, незалежно від отримання ним доходу від такої діяльності, був платником єдиного внеску, для якого цим Законом встановлений певний порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, а тому доводи апелянта про звільнення його від обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок в цей період є хибними.

Твердження апелянта про дискримінаційний характер норм пункту 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» по відношенню до осіб, які мають статус інваліда та займаються професійною діяльністю в сфері права, за якими передбачена система оподаткування, як самозайнятої особи, колегія суддів вважає є помилковими, оскільки за змістом вказаної норми законодавцем не надавалося іншим особам привелеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, а лише текстуально більш чітко окреслено коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Разом з цим, вищевказаних обставин по відношенню до позивача у спірних відносинах колегією суддів не встановлено.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до абзаців 3, 4 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закону № 2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем 10.02.2020 до контролюючого органу подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, в таблиці 1 якого "Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" останнім самостійно визначено до сплати суму єдиного внеску за 2019 рік у розмірі 34717,32 грн, що становить 22% від суми його доходу, на який нараховується єдиний внесок (157806,00 грн) (а.с. 63-64).

Таким чином, станом на 10.02.2020 року позивачем самостійно у власному звіті зазначено суму свого доходу, на яку нараховується єдиний внесок та визначено суму нарахованого єдиного внеску що складає 22% від суми його доходу.

Згідно з пунктом 1 розділу І Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за №751/28881 (надалі - Порядок №422), цей Порядок визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Пунктом 3 розділу І Порядку №422 передбачено, що оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку №422 з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

При цьому, за приписами пункту 2 розділу І Порядку №422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Відповідно до відомостей з інтегрованої картки ОСОБА_1 за останнім рахується заборгованість по єдиному соціальному внеску за 2019 рік згідно поданого ним звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, яка станом на 30.04.2020 становить 27130,88 грн (зменшено за рахунок переплати та самостійної сплати коштів в рахунок погашення боргу) (а.с. 59-60).

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449).

Отже, в силу вимог Закону №2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Приписами пунктів 3, 4 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Таким чином, враховуючи наявну інформацію інтегрованої картки ОСОБА_1 та поданий ним звіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53, якою ОСОБА_1 повідомлено про наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 27130,88 грн та необхідність сплатити вказану недоїмку, - прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Законом №2464-VI та Інструкцією №449, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття.

Також, матеріалами справи підтверджено, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 на суму 27130,88 грн направлена на адресу позивача та вручена ОСОБА_2 16.05.2020 року (а.с.62), що також свідчить про дотримання податковим органом вимог чинного податкового законодавства щодо надіслання платнику податків вимоги про сплату податкового боргу.

Доводи апелянта про відсутність посилання в оскаржуваній вимозі ГУ ДПС у Полтавській області на акт документальної перевірки, не є підставою для її скасування, оскільки положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту.

Пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449 передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.

Аналогічних висновків про те, що проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском дійшов Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2018 року у справі №826/11623/16, від 10 грудня 2019 року у справі №826/25425/15, від 03 грудня 2020 року у справі № 440/1256/19, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, формування спірної вимоги на підставі поданого позивачем звіту та даних інформаційної системи контролюючого органу здійснено контролюючим органом з дотриманням положень, передбачених Законом № 2464-VІ та Інструкцією № 449.

Посилання апелянта на наявність податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) № 22891-53 від 10.06.2020 року, що оскаржується в межах справи №440/3175/20 та неврахування судом першої інстанції подвійного оподаткування в даному випадку, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, оскаржувана в даній справі вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 на суму 27130,88 грн винесена податковим органом внаслідок наявності у позивача податкового боргу станом на 30.04.2020 року в сумі 27130,88 грн, а вимога про сплату боргу (недоїмки) № 22891-53 від 10.06.2020 року винесена календарно пізніше та за інший період діяльності позивача, що виключає подвійність оподаткування.

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень колегією суддів встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року по справі №440/3175/20, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № 22891-53 від 10.06.2020 року, яка винесена податковим органом внаслідок наявності у позивача податкового боргу станом на 29.05.2020 року в сумі 25052,76 грн з урахуванням часткової сплати, тобто на іншу суму аніж зазначено у спірній вимозі та за інший період, що спростовує доводи апелянта про винесення зазначених вимог за один і той самий період.

Крім того, слід зауважити, що заборгованість платника податку не є сталою та може змінитись внаслідок її повної або часткової сплати, а вимога про сплату боргу фактично є повідомленням платника про наявність у нього заборгованості, яка підлягає сплаті, при цьому у разі виникнення, зростання або часткового зменшення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску відповідно до пункту 3 Інструкції № 449 передбачено складання нової податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 розділу VІ Порядку № 422 у разі наявності у платника податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) кошти, що надходять від такого платника або в результаті здійснених щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості органами ДФС (Державної виконавчої служби України, органами Казначейства) заходів, зараховуються в рахунок погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником: у першу чергу кошти зараховуються в рахунок погашення основної суми боргу, далі - в рахунок погашення штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих на такий борг, в останню чергу - в рахунок погашення пені, нарахованої на такий борг.

У разі погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) у спосіб, інший ніж надходження коштів, таке погашення здійснюється згідно з черговістю його виникнення: в першу чергу кошти зараховуються в рахунок погашення основної суми боргу, далі - в рахунок погашення штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих на такий борг, в останню чергу - в рахунок погашення пені, нарахованої на такий борг.

Наявність двох податкових вимог, прийнятих у різні періоди, на переконання колегії суддів, не може свідчити про подвійне оподаткування позивача, оскільки у разі наявності у платника податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) кошти, що надходять від такого платника зараховуються в рахунок погашення податкового боргу, внаслідок чого сума заборгованості змінюється.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2020 №Ф-22891-53 на суму 27130,88 грн винесена правомірно та скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 по справі № 440/2669/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц О.А. Спаскін