Справа № 380/3084/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3084/20 пров. № А/857/13260/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

представників позивача Марчевського Д.І., Леус Г.О.,

представника відповідача Холявки І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року (ухвалене в порядку загального позовного провадження, судом під головуванням судді Кухар Н.А., повний текст рішення складено - 21.09.2020 року) у справі № 380/3084/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіас-Буд" до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, суд-

ВСТАНОВИВ:

І.ОПИСОВА ЧАСТИНА

Згідно відтиску поштового штемпеля (а.с. 47 т.1) позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТІАС БУД» 16 квітня 2020 року звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень- рішень від 29.12.2019 р. № , №, №.

На обґрунтування доводів позовної заяви позивач зазначив, що при проведенні перевірки контролюючому органу надано усі належним чином оформлені документи, які підтверджують реальність здійснення фінансово-господарських операцій позивача та ДП «Елластік».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року позов Товариство з обмеженою відповідальністю «ТІАС БУД» задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення, прийняті головним управлінням ДПС у Львівській області від 29.12.2019 р. №, №, №.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (79003, м. Львів вул.. Стрийська,35, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіас-Буд» (79024, м. Львів. вул. Миргородська,46а, ) судовий збір в розмірі 21020,00 ( двадцять одна тисяча двадцять) грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 24525,00 ( двадцять чотири тисячі двадцять п`ять) грн. разом 45545,00 ( сорок п`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його прийнятим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, відповідач оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач вказує, що під час перевірки встановлено ряд фактів, які свідчать про відсутність здійснення господарських операцій позивача та ДП «Елластік», а зокрема: відсутність у вказаного контрагента позивача умов щодо проведення робіт та послуг, зокрема відсутність матеріально- технічних і технологічних можливостей здійснення робіт на різних територіально віддалених один від одного об`єктах, відсутність достатніх трудових ресурсів та основних засобів, які фізично необхідні при здійсненні задекларованих операцій; відсутність залучення ДП «Елластік» третіх осіб для виконання вищевказаних робіт; наявність підміни товарних позицій. Також відповідач вказує, що судом першої інстанції в порушення приписів п. 44.6 ст. 44 Податкового Кодексу України прийнято ряд документів, за операціями позивача та ДП «Елластік», які не були надані контролюючому органу ні під час перевірки, ні безпосередньо після її завершення. Окрім того, зазначає, що надані до перевірки документи не відповідають вимогам щодо первинного документу, а зокрема у актах виконаних робіт не конкретизовано на яких саме об`єктах такі роботи виконувались, а з додатків до актів не можливо встановити фактичні обсяги виконаних робіт на конкретних об`єктах. Послуги з доставки обладнання до місця монтажу не підтверджені ТТН на перевезення такого вантажу. Крім того, відповідач заперечує підставність стягнення з нього витрат на проведення експертизи, вказуючи, що результати такої експертизи не можуть бути використані як доказ у даній справі, позаяк така експертиза судом не призначалася та невідомо який обсяг документів був наданий експерту та чи був наявний у позивача під час перевірки зазначений обсяг документів які надавалися відповідачу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваних рішеннях.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи не мають дефектів форми, змісту або походження та відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 44 ПК України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 є первинними документами які підтверджують реальність господарської операції позивача та ДП «Елластік».

Окрім того, суд зазначив, що висновки відповідача про відсутність реальності господарської операції позивача та названого контрагента ґрунтуються, виключно на відомостях які містяться у інформаційних базах даних ДПС щодо ДП «Елластік». Проте, вказана податкова інформація не є безперечним доказом того, що між позивачем та контрагентом не проводились господарські операції, оскільки податкова інформація не має преюдиціального значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності. Матеріали справи не містять аналізу відповідачем конкретних обставин здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а також жодних доказів, які б свідчили про безтоварність таких операцій. Вказує, що відповідальність має індивідуальний характер, а тому позивач не повинен нести відповідальності за будь-яку недобросовісну поведінку контрагентів.

ІІІ.ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Головним управлінням ДПС у Львівській області проведена позапланова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІАС-БУД» з питань проведення взаємовідносин із ДП «Елластік» (25467704) за період грудень 2018 р., березень, квітень 2019 р. та правомірності їх відображення у податкових деклараціях з податку на додану вартість та податковій декларації з податку на прибуток.

За результатами вказаної перевірки було складено акт перевірки №322/05-09/36829076 від 06.11.2019 р., яким встановлено порушення:

п. 5, п. 6, п. 7, п. 9 П(С)БО 16 «Витрати», п. 134.1.1. п. 134.1. cm. 134 Податкового кодексу України від 02.12.2012 р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на прибуток в загальній сумі 706 120 грн, в т.ч. за 2018рік в сумі 313 466 грн. та за 1 півр. 2019 р. в сумі 392 654 грн.

п. 198.1., п. 198.2, 198.3 cт. 198, п. 200.1, п.200.2, п. 200.4. cт. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2012 р. №2755-71 (зі змінами та доповненнями), внаслідок чого підприємством завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 784 578 грн, що призвело до заниження суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 133 06 грн (в т.ч. в грудні 2018р. на 56 584 грн., в січні 2019р. на суму 45 129 грн., в лютому 2019р. на суму 31 350 грн.) та завищення від ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (р.19) за квітень 2019 р. на суму 651 515 грн.

Як слідує із змісту акту перевірки, пояснень представників сторін, наданих суду доказів по взаємовідносинам позивача із ДП «Елластік» до перевірки було надано:

- договір №ЕлТБ-2017 від 01.01.2017, предметом якого є виконання ДП «Елластік» (підрядник) за замовленням позивача (замовник) робіт та послуг. Склад, вартість, порядок розрахунків та терміни виконання робіт та послуг визначаються сторонами шляхом укладення замовлень. Послуги та/або Роботи вважаються зданими з дати підписання замовником акту виконаних робіт/послуг;

-замовлення: №72 ТБ від 04.09.2018, №73 ТБ від 04.09.2018, №74 ТБ від 04.09.2018, №75 ТБ від 04.09.2018, №76 ТБ від 04.09.2018, №77 ТБ від 04.09.2018, №78 ТБ від 04.09.2018, №79ТБ від 04.09.2018, №80_Т від 04.09.2018, №62 ТБ від 19.09.2018, №81 ТБ від 19.09.2018, №82 ТБ від 19.09.2018, №83 ТБ від 19.09.2018, №84 ТБ 074;ід 19.09.2018, №85 ТБ від 19.09.2018, №86 ТБ від 19.09.2018, №87 ТБ від 19.09.2018, №88 ZTE ТБ від 19.09.2018, №89.ZTE ТБ від 19.09.2018, №90.ZTE ТБ від 19.09.2018, №91 .ZTE ТБ від 19.09.2018, №92.ZTE ТБ від 28.09.2018, №93.ZTE ТБ від 28.09.2018, №94.ZTE ТБ від 28.09.2018, №95.ZTE ТБ від 28.09.2018, №96.ZTE ТБ від 28.09.2018, №97 ТБ від 28.09.2018, №98 ТБ від 28.09.2018, №99 ТБ від 09.05.2018, №100 ТБ від 24.05.2018, №101 ТБ від 24.05.2018, №102 ТБ від 24.05.2018, №103 ТБ від 06.07.2018, №104 ТБ від 25.10.2018, №105 ТБ від 25.10.2018, №106 ТБ від 25.10.2018, №107 ТБ від 25.10.2018, №109 ТБ від 20.11.2018, №110 ТБ від 20.11.2018, №111 ТБ від 20.11.2018, №112 ТБ від 20.11.2018, №113 ТБ від 11.12.2018, №114 ТБ від 11.12.2018, №115 ТБ від 11.12.2018, №116_ТБ від 09.01.2019, №117 ТБ від 09.01.2019, №118 ТБ від 09.01.2019, №119 ТБ від 09.01.2019, №120 ТБ від 09.01.2019, №121 ТБ від 09.01.2019, №123 ТБ від 21.01.2019, №124 ТБ від 21.01.2019, №125 ТБ від 21.01.2019, №126 ТБ від 21.01.2019, №127 ТБ від 21.01.2019, №128 ТБ від 21.01.2019, №129 ТБ від 21.01.2019, №130 ТБ від 21.01.2019, №131 ТБ від 21.01.2019, №132ТБ від 21.01.2019, №133 ТБ від 21.01.2019, №134 ТБ від 13.02.2019, №135 ТБ від 13.02.2019, №136 ТБ від 13.02.2019;

- акти виконаних робіт та додатки до них: №72 від 05.12.2018, №73 від 05.12.2018, №74 від 05.12.2018, №75 від 05.12.2018, №76 від 05.12.2018, №77 від 05.12.2018, №78 від 05.12.2018, №79 від 05.12.2018, №80 від 05.12.2018, №62 від 05.12.2018, №81 від 05.12.2018, №82 від 05.12.2018, №83 від 05.12.2018, №84 від 05.12.2018, №85 від 05.12.2018, №86 від 05.12.2018, №87 від 05.12.2018, №88.ZTE від 05.12.2018, №89.ZTE від 05.12.2018, №90.ZTE від 05.12.2018, №91 .ZTE від 05.12.2018, №92.ZTE від 05.12.2018, №93.ZTE від 05.12.2018, №94.ZTE від 05.12.2018, №95.ZTE від 05.12.2018, №96 від 05.12.2018, №97 від 05.12.2018, №98 від 05.12.2018, №99 від 01.03.2019, №100 від 01.03.2019, №101 від 01.03.2019, №102 від 01.03.2019 , №103 від 0 1.03.2019, №104 від 01.03.2019, №105 від 01.03.2019, №106 від 01.03.2019, №107 від 01.03.2019, №108 від 01.03.2019, №109 від 01.03.2019, №110 від 22.03.2019, №111 від 22.03.2019, №112 від 22.03.2019, №113 від 22.03.2019, №114 від 22.03.2019, №115 від 22.03.2019, №116 від 22.03.2019, №117 від 22.03.2019, №118 від 22.03.2019, №119 від 22.03.2019, №120 від 03.04.2019, №121 від 03.04.2019, №120 від 03.04.2019, №122 від 03.04.2019, №123 від 03.04.2019, №124 від 03.04.2019, №125 від 03.04.2019, №126 від 03.04.2019, №127 від 03.04.2019, №128 від 03.04.2019, №129 від 03.04.2019, №130 від 03.04.2019, №131 від 17.04.2019, №132 від 17.04.2019,№133 від 17.04.2019, №134 від 17.04.2019,№135 від 17.04.2019,№136 від 17.04.2019.

-рахунки: №72 від 07.12.2018, №73 від 07.12.2018, №74 від 07.12.2018, №75від 07.12.2018, №76 від 07.12.2018, №77від 07.12.2018, №78від 07.12.2018, №79 від 07.12.2018, №80 від 07.12.2018, №62 від 11.12.2018, № 81 від 11.12.2018№, 82 від 11.12.2018, №83 від 11.12.2018, №84 від 11.12.2018, №85 від 11.12.2018, №86 від 11.12.2018, №87 від 11.12.2018, № 88TZTE від 11.12.2018, № 89.ZTE від 11.12.2018, № 90.ZTE від 11.12.2018, № 91.ZTE від 11.12.2018, № 92.ZTE від 11.12.2018, № 93 .ZTE від 11.12.2018, № 94.ZTE від 11.12.2018, № 95.ZTE від 11.12.2018, № 96.ZTE від 11.12.2018, № 97.ZTE від 11.12.2018, № 98.ZTE від 11.12.2018, №99 від 01.03.2019, № 100 від 01.03.2019, № 101від 01.03.2019, № 102 від 01.03.2019,№ 103 від 01.03.2019, № 104 від 01.03.2019, №105 від 01.03.2019, №106 від 01.03.2019, №107 від 01.03.2019, №108 від 01.03.2019, №109 від 01.03.2019, №110 від 22.03.2019, №111 від 22.03.2019, №112 від 22.03.2019, №113 від 22.03.2019, №114 від 22.03.2019, №115 від 22.03.2019, №116 від 22.03.2019, №117 від 22.03.2019, №118 від 22.03.2019, №119 від 22.03.2019, №120 від 03.04.2019, №121 від 03.04.2019, №120 від 03.04.2019, №122 від 03.04.2019, №123 від 03.04.2019, №124 від 03.04.2019, №125 від 03.04.2019, №126 від 03.04.2019, №127 від 03.04.2019, №128 від 03.04.2019, №129 від 03.04.2019, №130 від 03.04.2019, №131 від 17.04.2019, №132 від 17.04.2019,№133 від 17.04.2019, №134 від 17.04.2019,№135 від 17.04.2019,№136 від 17.04.2019.

-податкові накладні: №25 від 05.12.2018, №26 від 05.12.2018,№27 від 05.12.2018, №28 від 05.12.2018, №29 від 05.12.2018, №30 від 05.12.2018, №31 від 05.12.2018, №32 від 05.12.2018, №33 від 05.12.2018, №34 від 05.12.2018, №35 від 05.12.2018, №36 від 05.12.2018, №37 від 05.12.2018, №38 від 05.12.2018, №39 від 05.12.2018, №40 від 05.12.2018, №41 від 05.12.2018, №42 від 05.12.2018, №43 від 05.12.2018, №44 від 05.12.2018№45 від 05.12.2018, №46 від 05.12.2018, №47 від 05.12.2018, №48 від 05.12.2018, №49 від 05.12.2018, №50 від 05.12.2018, №51 від 05.12.2018, №52 від 05.12.2018, №1 від 01.03.2019, №2 від 01.03.2019, №3 від 01.03.2019, №4 від 01.03.2019, №5 від 01.03.2019, №6 від 01.03.2019, №7 від 01.03.2019,№8 від 01.03.2019,№9 від 01.03.2019, №10 від 01.03.2019, №11 від 01.03.2019, №50 від 22.03.2019, №50 від 22.03.2019, №51 від 22.03.2019, №52 від 22.03.2019, №53 від 22.03.2019, №54 від 22.03.2019, №55 від 22.03.2019, №56 від 22.03.2019, №57 від 22.03.2019, №58 від 22.03.2019, №59 від 22.03.2019, №8 від 03.04.2019, №9 від 03.04.2019, №10 від 03.04.2019, №11 від 03.04.2019, №12 від 03.04.2019, №13 від 03.04.2019, №14 від 03.04.2019, №15 від 03.04.2019, №40 від 03.04.2019, №41 від 03.04.2019, №42 від 03.04.2019, №43 від 17.04.2019, №44 від 17.04.2019, №45 від 17.04.2019, №46 від 17.04.2019, №47 від 17.04.2019, №48 від 17.04.2019.

Обставини щодо надання позивачем до перевірки названого договору та перелічених актів виконаних робіт і податкових накладних підтверджуються стр. 5-28 акту перевірки (а.с. 54-67 т.1). Також відповідачем не заперечуються обставини стосовно надання відповідачу в ході перевірки перелічених замовлень та рахунків, на які має місце покликання в обумовленому договорі підряду.

За даними приведених документів та відомостей акту перевірки підрядні роботи виконувались протягом грудня 2018, березня та квітня 2019 року в Львівській, Київській, Дніпропетровській, Чернівецькій, Запорізькій, Сумській, Полтавській, Донецькій областях, а суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними складеними ДП «Елластік», включено позивачем до складу податкового кредиту за грудень 2018, березень та квітень 2019 року. Податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також із наявних у справі доказів слідує, що відображений у перелічених документах об`єм робіт в подальшому був предметом реалізації позивача для таких суб`єктів господарювання, як ТВО «Нокіа Солюшн енд Нетворкс Україна», ПАТ «ВФ Україна», ТОВ «ЗТЄ Україна», ТОВ «Лайфселл».

При цьому, як слідує із стр.12 акту перевірки (а.с. 52 на звороті т.1) розрахунки між позивачем та ДП «Елластік» здійснено в безготівковій формі. По бухгалтерському обліку придбання послуг та робіт у названого контрагента відображено проведенням Д-т 903 К-т 631 в грудні 2018року та в березні та квітні 2019 року Д-т 23 К-т -631.

Перелічені обставини сторонами не заперечуються.

Суть виявлених відповідачем порушень полягає в тому, що за результатами аналізу інформаційних даних ІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних встановлено ряд обставин щодо:

незначної кількості трудових ресурсів ДП «Елластік» (грудень 2018 року - 8 прац., березень та квітень 2019 року 7 прац. З приведеної чисельності 6 працівників є працівниками інших підприємств);

відсутності основних засобів;

виконання ДП «Елластік» електромонтажних робіт на значній кількості об`єктів по усій території України (не враховуючи позивача) в наслідок чого, відповідач дійшов висновку про неможливість виконання вказаною незначною кількістю працівників значного обсягу підрядних робіт як для позивача так і для інших суб`єктів господарювання за всіма територіально віддаленими один від одного об`єктами будівництва по всій території України з урахуванням оперативності, місцезнаходження майна, віддаленості об`єктів виконання робіт.

При цьому, відповідно до інформаційних даних ІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних відповідач дійшов висновку про відсутність операцій з придбання послуг субпідряду та залучення до виконання вказаного комплексу робіт інших суб`єктів господарювання, відсутності послуг з придбання чи оренди основних засобів необхідних для виконання вказаного об`єму та комплексу робіт.

Як наслідок вказаних інформаційних даних, відповідач дійшов висновку про відсутність фактичного здійснення перелічених господарських операцій ДП «Елластік», що відображені у наданих до перевірки документах та податкових накладних.

Відтак, висновки акту перевірки фактично зводяться до відсутності у вказаного контрагента умов щодо проведення робіт та послуг для позивача, а зокрема: відсутності матеріально- технічних і технологічних можливостей здійснення робіт на різних територіально віддалених один від одного об`єктах по всій території України (включаючи підрядні роботи для інших суб`єктів господарювання); відсутність достатніх трудових ресурсів та основних засобів, які фізично необхідні при здійсненні задекларованих операцій; відсутності залучених ДП «Елластік» третіх осіб для виконання вищевказаних робіт; наявність підміни товарних позицій.

На підставі перелічених висновків названого акту перевірки, ГУ ДПС у Львівській області було винесено податкові повідомлення-рішення:

- № від 29.12.2019 р., яким контролюючим органом зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 651 515 грн.

- № від 29.12.2019 р., яким контролюючим органом збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 166 328,75 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 133 063 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 33 265,75 грн.

- № від 29.12.2019 р., яким контролюючим органом збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 882 650 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 706 120 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 176 530 грн.

Позивач звернувся зі скаргою на податкові повідомлення-рішення № від 29.12.2019 р., № від 29,12.2019 р., № від 29.12.2019 р. до Державної податкової служби України.

Рішенням ДПС України №9230/6/99-00-08-05-01-06 від 12.03.2020 у задоволенні скарги було відмовлено.

Вважаючи податкові повідомлення рішення протиправними позивач звернувся до суду.

Сторонами не заперечуються обставини щодо звернення позивача з даним позовом у строки, визначені п. 56.19. ст. 56 ПК України.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, відповідно до абзацу дев`ятого цієї ж частини, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства, містити всі обов`язкові реквізити та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які містять обов`язкові реквізити та підтверджують фактичне здійснення господарських операцій (видаткові накладні, акти виконаних робіт та інші).

Слід зазначити, що податкова накладна не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.п. 201.6, 201.8, 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом.

Згідно пп. пп.134.1.1 п.134.1, ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п.135.1, ст.135 ПКУ).

Відповідно до пунктів 5, 6, 7 та 9 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України N318 від 31.12.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248 (надалі по тексту іменовано П(С)БО 16 «Витрати») витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пункт п.201.1 ст.200 ПК України передбачає, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.200.2. та 200.4 ст.200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною частина 1 ст. 77 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги відносно підставності зменшення відповідачем сум податкового кредиту, від`ємного значення з ПДВ та зменшення собівартості реалізованої продукції, внаслідок відображення в бухгалтерському обліку (на підставі якого сформовано дані податкової звітності) операцій позивача з ДП «Елластік», які відповідач вважає такими, що не відбулися, колегією суддів враховано таке.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження обставин щодо реального здійснення господарських операцій позивача з ДП «Елластік» позивачем було надано до перевірки: договір №ЕлТБ-2017 від 01.01.2017 року; замовлення; акти виконаних робіт з додатками; рахунки; податкові накладні; платіжні документи, а також первинні документи (договори, акти, замовлення, податкові накладні на подальшу реалізацію позивачем іншим суб`єктам господарювання, придбаних підрядних робіт/послуг у ДП «Елластік».

З вказаних документів слідує, що позивачем придбано та фактично отримано від ДП «Елластік» підрядні роботи, розрахунки за якими проведено в безготівковому порядку. В подальшому вказаний об`єм придбаних підрядних робіт був реалізований та отриманий іншими суб`єктам господарювання з якими мав взаємовідносини позивач. Операції з придбання вказаних робіт послуг призвели до зміни майнового стану та активів позивача, про що відображено безпосередньо в акті перевірки.

Надані суду копії первинних документів містять всі обов`язкові реквізити, розкривають суть господарської операції та відповідальних осіб за здійснення таких операцій. Відтак, перелічені документи в розмінні статті 9 Закону № 996-ХIV є первинними документами на підставі яких формуються дані як бухгалтерського обліку так і податкової звітності, позаяк такі документи підтверджують реальний рух активів та зміну майнового стану позивача.

Відповідно до частини 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень у справах про оскарження рішень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Дослідивши акт перевірки на підставі якого винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення, колегією суддів встановлено, що акт перевірки не містить жодних відомостей або зауважень щодо відсутності у документах які були надані до перевірки будь-яких обов`язкових реквізитів, передбачених статтею 9 Закону № 996-ХIV.

А відтак, приведені додаткові доводи апеляційної скарги відносно того, що у наданих до перевірки актах виконаних робіт не конкретизовано об`єкта виконання таких робіт, а з додатків до актів не можливо встановити фактичні обсяги виконаних робіт на конкретних об`єктах, не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Як наслідок, зазначених обставин, суд не надає вказаним доводам правової оцінки, оскільки вони не стали правовою підставою для винесення оскаржуваних рішень.

Відносно ж решти доводів апеляційної скарги щодо відсутності фактичного здійснення перелічених господарських операцій позивача з ДП «Елластік» через відсутність у вказаного контрагента умов щодо проведення робіт та послуг для позивача, а зокрема: відсутності матеріально - технічних і технологічних можливостей здійснення робіт на різних територіально віддалених один від одного об`єктах по всій території України (включаючи підрядні роботи для інших суб`єктів господарювання); відсутності достатніх трудових ресурсів та основних засобів, які фізично необхідні при здійсненні задекларованих операцій; відсутність залучених ДП «Елластік» третіх осіб для виконання вищевказаних робіт; наявність підміни товарних позицій, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору ч.2 ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до п. 5 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №727 від 20.08.2015, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за № 1300/27745 (зі змінами і доповненнями), факти виявлених порушень законодавства з питань податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів.

Натомість з акту перевірки (на підставі якого винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення) вбачається, що приведені відповідачем доводи ґрунтуються виключно на податковій інформації, що наявна в інформаційно-аналітичних базах ІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних.

При цьому, вказаний акт перевірки не містить посилань на будь- які первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, податкову або іншу фінансову звітність ДП «Елластік», подану контролюючому органу, з якої відповідач встановив обставини щодо відсутності у названого контрагента: основних фондів та виробничо- технічних ресурсів; достатніх трудових ресурсів; угод з третіми особами щодо виконання вищевказаного обсягу робіт.

В ході розгляду апеляційної скарги судом встановлено, що будь-якої документальної перевірки ДП «Елластік» на предмет здійснення названих господарських операцій з позивачем та іншими суб`єктами господарювання не проводилось. Документально не перевірялися і обставини щодо наявності чи відсутності у ДП «Елластік» основних засобів та виробничо -технічних ресурсів, необхідних для здійснення задекларованих операцій (як власних так і орендованих або запозичених, отриманих в безоплатне користування). Не досліджувались документально і питання щодо залучення вказаним контрагентом третіх осіб для виконання вищевказаного обсягу робіт, як цивільно-правовими так і господарсько правовими угодами. Документів та пояснень по вказаному факту від названого контрагента та від його уповноважених осіб також не відбиралось.

Окрім того, за результатами даної перевірки позивача контролюючим органом не було визначено ні обсягу здійснених ДП «Елластік» робіт, ні кількості людино/годин необхідних для проведення такого комплексу та обсягу робіт, не встановлено та не відображено часової хронології виконання таких робіт ДП «Елластік» на різних об`єктах, як для позивача так і для інших суб`єктів господарювання. А як наслідок, доводи відповідача стосовно неможливості виконання наявними трудовими ресурсами ДП «Елластік» (у кількості 7-8 працівників) вказаного обсягу та комплексу робіт для позивача не підтверджені жодними обґрунтованими доводами, розрахунками та доказами.

Суд не вправі перебирати на себе повноваження контролюючого органу та встановлювати і досліджувати обставини, які не були предметом дослідження контролюючого органу в ході перевірки та які не були покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень рішень.

Також колегія суддів зазначає, що в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем не було надано суду жодних доказів в розумінні ст. 72 КАС України на підтвердження, викладених в акті перевірки висновків щодо не можливості вказаного контрагента забезпечити фактичне виконання робіт за замовленням позивача.

Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку, що наявна у відповідача податкова інформація в інформаційно-аналітичних базах, на підставі якої встановлено факти, які свідчать про нереальність здійсненних господарських операцій позивача із вказаним контрагентом не є належним доказом у справі, оскільки не має статусу первинного документа, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків. Будь-яке автоматизоване співставлення чи дані, отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема, задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким, чином докази не можуть визнаватись належними.

Отож, виявлення розбіжностей під час співставлення даних, що містяться в податкових деклараціях платника податків, і даних ЄРПН не доводять склад податкового правопорушення, яке за своєю суттю може бути встановлене на підставі дослідження первинних документів податкового та бухгалтерського обліку та податкової звітності, оскільки самим контрагентом-постачальником або по ланцюгу постачання могло б бути не відображено сум ПДВ у Деклараціях з ПДВ за відповідні періоди.

При цьому, колегія суддів зазначає, що наявна податкова інформація є лише підставою для поглибленої документальної перевірки платників податків на предмет фактичності їх правовідносин.

З огляду на обумовлені положення законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента суб`єкта господарювання або по ланцюгу постачання, оскільки остання носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 червня 2020 року у справі №340/422/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 520/4150/19, від 18 червня 2020 року у справі №826/10624/18.

Колегією суддів також враховано, що приведені вище норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від наявності чи відсутності у контрагентів основних фондів та інших ресурсів чи дотримання податкової дисципліни (як то належних податковий, бухгалтерський облік, подання звітності) контрагентами постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) (в тому рахунку і по ланцюгу постачання) вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності (в тому випадку і по ланцюгу постачання) не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту/витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат чи сум податкового кредиту за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Відтак, за відсутності відповідних доказів які беззаперечно могли б свідчити про неможливість виконання названої операції або про її не виконання названими контрагентами, позивач не може бути позбавлений можливості відображення такої операції в своєму податковому обліку та як наслідок зазначене не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав неналежного ведення або формування платником податків даних свого податкового обліку або наявності зловживань по ланцюгу постачання.

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 р., є джерелом права, свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 р. у справі "Інтерсплав проти України"). Вказане узгоджується з конституційним принципом індивідуальності юридичної відповідальності.

У рішенні ж Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності. Можливі порушення по ланцюгу постачання податкової дисципліни та правил здійснення господарської діяльності (відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності, відсутність власних основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів тощо) не можуть бути підставою для позбавлення добросовісного платника податків (позивача) права на валові витрати та на податковий кредит.

Також матеріали справи не містять будь-яких доказів, які могли б свідчити про опосередковану чи пряму обізнаність позивача стосовно ймовірного порушення вимог податкового законодавства названими контрагентами. Неналежне виконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність позивача із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Також судом враховано, що з метою реалізації принципу обачності при виборі позивачем контрагента та укладенні з ним договору позивачу було надано договір оренди №1 від 03.01.2013 р. та додаток до договору від 31.12.2015, ліцензію ДАБІ України від 18.04.2016 р., свідоцтво № 28181499 про реєстрацію контрагента як платника податку на додану вартість.

Водночас, колегією суддів враховано, що наявний у позивача доступ до відкритих відомостей стосовно господарської діяльності названих контрагентів не давав йому змогу передбачити обставини стосовно ймовірних порушень названих постачальників таких, як неподання звітності за певний період, або відсутності у контролюючого органу за даними звітності платника податків відомостей щодо походження товару по ланцюгу постачання, наявності або відсутності у контрагентів позивача трудових ресурсів, основних фондів, транспортних засобів, як власних так і таких які залучені на підставі інших цивільно-правових договорів (таких, як: оренда, відповідальне зберігання, транспортне перевезення).

Окрім того, колегією суддів враховано, що Державою не забезпечено ведення певних реєстрів, або розкриття відомостей суб`єктами господарювання, за наявності яких добросовісний платник міг завчасно перевірити та передбачити перелічені обставини стосовно не доброчесності його постачальників в тому рахунку і по ланцюгу поставок та ряд інших факторів на які покликається відповідач.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №820/3279/13-а, а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі №817/537/17 (адміністративне провадження №К/9901/4401/17), презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зібраними у справі доказами не підтверджуються доводи відповідача щодо правомірного та підставного визначення ним грошових зобов`язань за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, а відтак рішення суду у вказаній частині є таким що відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача витрат на проведення «судово економічної експертизи» у розмірі 24525 грн, то відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних із розглядом справи належить розмір витрат: 1) на підготовку експертного висновку на замовлення сторони; 2) проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (пунктом 5 ст.137 КАС України).

Відповідно до ст. ст. 102 та 103 КАС України, призначення судової експертизи у справі здійснюється за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суду. Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій (яким) доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

До матеріалів справи долучено представником позивача світлокопію висновку «судово економічної експертизи» по заяві директора позивача від 27.04.2020 року та акт здачі- приймання робіт по такій судово-економічній експертизі.

У світлокопії вказаного документу йдеться про проведення «судової економічної експертизи», однак в матеріалах справи відсутня ухвала суду про призначення вказаної «судової економічної експертизи» за клопотанням сторін, або ініціативи суду.

Відтак, витрати на проведення названої «судової економічної експертизи» по заяві директора позивача від 27.04.2020 року не підпадає під поняття «судової експертизи», витрати на проведення якої відносяться до складу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, які підлягають розподілу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 104 КАС України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертних досліджень та складення висновків експерта за результатами проведеного позасудового експертного дослідження визначається відповідно до законодавства.

Наказом МВС України №591 від 17.07.2017 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2017 р. за № 1024/30892 затверджено «Інструкцію з організації проведення та оформлення експертних проваджень..».

Пунктом 5 вказаної Інструкції підставою для проведення судових експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом) (далі - ініціатор), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов`язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Результати проведення судової експертизи оформлюються висновком експерта за формою згідно додатку 1, відповідно до вимог процесуального законодавства України та цієї Інструкції.

Підставою для проведення експертного дослідження є письмова заява (лист) ініціатора експертного дослідження (юридичної або фізичної особи). Результати проведеного експертного дослідження оформляються висновком експертного дослідження за формою згідно додатку № 2 згідно з вимогами, визначеними цією Інструкцію.

Проте, як слідує із світлокопії поданого документу від 12.05.2020 року вказаний документ не містить відомостей про те, що цей документ є саме висновком експертного дослідження оформленим згідно додатку № 2, витрати на проведення якого відносяться до складу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, які підлягають присудженню в порядку ст. 139 КАС України.

Окрім того, відповідно до стаття 94 КАС України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Натомість, надані суду світлокопії вказаних документів (а.с.133-146 т.9) переліченим вимогам не відповідають (позаяк є не засвідчені у встановленому порядку), а відтак не можуть бути використані як доказ понесення позивачем судових витрат на проведення експертного дослідження за його заявою.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для винесення судом першої інстанції рішення в частині присудження на користь позивача за рахунок бюджетного фінансування відповідача витрат за проведення судової-економічної експертизи у розмірі 24525,00 грн.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 380/3084/20 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіас-Буд» витрат за проведення експертизи в розмірі 24525,00 (двадцять чотири тисячі двадцять п`ять) грн, разом 45545,00 (сорок п`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн.

Ухвалити у названій частині постанову, якою відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Тіас-Буд» у стягненні витрат на проведення судової економічної експертизи у розмірі 24525 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 21 січня 2021 року.