Справа № 640/20481/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №1910-о від 17.10.2019 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» у вигляді догани відносно ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у діях позивача виявлено вчинення дисциплінарного проступку, що полягає у неналежному виконанні службових обов`язків, а саме невиконання розпорядження №194-р «від 08.05.2019 року «Про призначення відповідальної особи», яким ОСОБА_1 призначено відповідальним за експлуатацію адміністративного будинку державної власності ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, проспект. Героїв Сталінграду, буд. 58 та зобов`язано забезпечити виконання функцій працівників, відповідальних за експлуатацію адмінбудинків згідно з додатком.

В прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі представника відповідача.

Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

16 грудня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому позивач повністю підтримує позицію суду першої інстанції, та вказує на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працює на посаді головного державного інспектора відділу капітального будівництва та експлуатації майна управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Головного управління ДФС у м. Києві.

Розпорядженням ГУ ДФС у м. Києві від 08.05.2019 року №194-р ОСОБА_1 було призначено відповідальним за експлуатацію адміністративного будинку ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул.. Героїв Сталінграду, 58. Додатком до Розпорядження закріплено функції працівників, відповідальних за експлуатацію адмінбудинків. З вищезазначеним Розпорядженням позивача ознайомлено 27.05.2019 року.

28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві запискою, в якій просив відповідно до п.п.14 п.2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», а також унеможливлення виконання Розпорядження ГУ ДФС у м. Києві від 08.05.2019 року №194-р та відсутністю від 08.05.2019 року відповідального працівника, призначити іншого працівника відповідального за експлуатацію адміністративного будинку державної власності ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду,58.

Також 29.05.2019 року позивач звернувся з листом до начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції ГУ ДФС у м.Києві щодо вжиття відповідних заходів при перевірці Розпорядження ГУ ДФС у м. Києві від 08.05.2019 року №194-р.

Листом від 31.05.2019 року ГУ ДФС у м Києві повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для вжиття заходів відділом з питань запобігання та виявлення корупції.

Судом першої інстанції встановлено, що на протокольних нарадах управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури 04.07.2019 року та 05.07.2019 року було вислухано зауваження та пояснення ОСОБА_1 та запропоновано приступити до виконання Розпорядження.

Наказом Головного управління ДФС у м. Києві №1910-о від 17.10.2019 року на підставі ст.ст. 64-69, 77 Закону України «Про державну службу» за невиконання посадових обов`язків застосувати до головного державного інспектора відділу капітального будівництва та експлуатації майна управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді догани.

Підстава: подання Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ ГУ ДФС у м. Києві від 17.10.2019 року №474/26-15-06-01-15/ДК, пояснення ОСОБА_1 від 16.10.2019 року.

Вважаючи наказ про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що позивач неодноразово звертався до начальника ГУ ДФС у м. Києві, з проханням взяти до уваги той факт, що він являється батьком одинаком, який має на утриманні двох малолітніх дітей, що унеможливлює виконання вищезазначеного розпорядження в частині, таким чином, не надавав своєї згоди на надурочні роботи. Також, суд першої інстанції вказав, що частина функцій, покладених на позивача Розпорядженням від 08.05.2019 року №194-р, не відноситься до його посадових обов`язків, а також що при прийнятті спірного рішення про накладення на позивача дисциплінарного стягнення відповідачем не враховано принципу пропорційності при обранні санкції до позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закон України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 56 вищевказаного Закону, тривалість робочого часу державного службовця становить 40 годин на тиждень.

Для державних службовців установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

За згодою керівника державної служби для державного службовця може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На прохання вагітної жінки, одинокого державного службовця, який має дитину віком до 14 років або дитину з інвалідністю, у тому числі яка перебуває під його опікою, або який доглядає за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, керівник державної служби зобов`язаний установити для них неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в такому разі здійснюється пропорційно відпрацьованому часу.

Для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для яких законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.

Забороняється залучати до роботи понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років. Жінки, які мають дітей віком від 3 до 14 років або дитину з інвалідністю, можуть залучатися до надурочних робіт лише за їхньою згодою. Залучення осіб з інвалідністю до надурочних робіт можливе лише за їхньою згодою і за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям.

Аналогічні гарантії визначені Кодексом законів про працю України, згідно зі статтею 177 якого жінки, що мають дітей віком від трьох до чотирнадцяти років або дітей з інвалідністю, не можуть залучатись до надурочних робіт або направлятись у відрядження без їх згоди.

При цьому, статтею 186-1 Кодексу законів про працю України, якою визначено гарантії особам, які виховують малолітніх дітей без матері, передбачено, що гарантії, встановлені, зокрема, статтею 177 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є одиноким батьком, який виховує двох малолітніх дітей, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про смерть дружини позивача та свідоцтвами про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 27-29).

Відтак, на позивача як на державного службовця, поширюються вищевказані гарантії, передбачені Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України, зокрема, щодо можливості залучення до надурочних робіт лише за його згодою.

Як було встановлено судом першої інстанції, розпорядженням ГУ ДФС у м. Києві від 08.05.2019 року №194-р ОСОБА_1 було призначено відповідальним за експлуатацію адміністративного будинку ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Героїв Сталінграду, 58.

Додатком до Розпорядження закріплено функції працівників, відповідальних за експлуатацію адмінбудинків. Однією з таких функцій визначено обхід приміщень після закінчення робочого дня

З вищезазначеним Розпорядженням позивача ознайомлено 27 травня 2019 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що наступного дня після ознайомлення з розпорядженням № 194-р, 28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві запискою, в якій просив відповідно до п.п.14 п.2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», а також унеможливлення виконання Розпорядження ГУ ДФС у м. Києві від 08 травня 2019 року №194-р та відсутністю від 08 травня 2019 року відповідального працівника, призначити іншого працівника відповідального за експлуатацію адміністративного будинку державної власності ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду,58.

Також 29 травня 2019 року позивач звернувся з листом до начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції ГУ ДФС у м.Києві щодо вжиття відповідних заходів при перевірці Розпорядження ГУ ДФС у м. Києві від 08 травня 2019 року №194-р.

Окрім того, позивач наголошував на тому, що функції передбачені додатком до Розпорядження не відносяться до його посадових завдань та обов`язків, вичерпний перелік яких міститься в п.2.1-2.24 Посадової інструкції, затвердженої начальником ГУ ДФС у м. Києві 11 березня 2019 року, тому просив внести до останньої зміни.

Таким чином, позивач неодноразово звертався до начальника ГУ ДФС у м. Києві, з проханням взяти до уваги той факт, що він являється одиноким батьком, який має на утриманні двох малолітніх дітей, що унеможливлює виконання вищезазначеного розпорядження в частині.

З вищевикладеного вбачається, що позивач не надавав своєї згоди на надурочні роботи після закінчення робочого дня, що свідчить про порушення відповідачем прав ОСОБА_1 , який являється одиноким батьком та виховує двох малолітніх дітей, та порушення гарантій, встановлених Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України.

Окрім того, в матеріалах справи наявна посадова інструкція позивача, затверджена 11 березня 2019 року, з системного аналізу положень якої, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що частина функцій, покладених на позивача розпорядженням від 08 травня 2019 року № 194-р, не відноситься до його посадових обов`язків, в тому числі і функція здійснення обходу приміщень після закінчення робочого дня, контролю за використанням зданих в оренду приміщень, підготовки та оформлення документів для оплати комунальних послуг, надання даних та складання звітів та інші.

Згідно з частиною першою статті 64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 66 Закону, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення як догана.

Згідно з частиною першою статті 67 вищевказаного закону, дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.

Аналізуючи приписи Закону України «Про державну службу», колегія суддів зауважує, що підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

При цьому, для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність протиправної поведінки державного службовця, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ними і поведінкою особи, що притягається до відповідальності. Протиправність поведінки полягає в порушенні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення відповідачем оскаржуваного наказу №1910-о від 17 жовтня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді догани, стало саме невиконання позивачем розпорядження ГУ ДФС у м. Києві від 08 травня 2019 року №194-р.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що 16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 статті 75 Закону України «Про державну службу» надав письмові пояснення щодо обставин та причин вчинення дисциплінарного проступку, в яких позивач вказав, зокрема, про невідповідність частини функцій, визначених розпорядженням № 194-р від 08 травня 2019 року, його посадовій інструкції, а також зазначив, що його як одинокого батька, котрий виховує двох малолітніх дітей, не може бути залучено до надурочних робіт без його згоди, тому здійснення обходу приміщень після закінчення робочого дня суперечить законодавству.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідні обставини, на які посилався позивач у наданих поясненнях, щодо порушення гарантій, встановлених Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України, а також невідповідності частини функцій, покладених на позивача Розпорядженням від 08.05.2019 року №194-р, його посадовим обов`язкам, були встановлені вище апеляційним судом.

В той же час, як вірно було вказано судом першої інстанції, у поданні відповідача про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, взагалі відсутні будь-які посилання на обставини, викладені у поясненнях позивача по наведених фактах, які згідно з законодавством мали б бути досліджені та оцінені безпосередньо дисциплінарною комісією, з наведеними висновками за результатом їх розгляду.

Таким чином, відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу про застосування до позивача дисциплінарного стягнення, не було належним чином проаналізовано, досліджено та надано оцінку обставинам дисциплінарного провадження.

Згідно з приписами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлені колегією суддів обставини свідчать про невідповідність оскаржуваного наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №1910-о від 17.10.2019 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» у вигляді догани відносно ОСОБА_1 вимогам пунктів 3, 4, 6 частини другої статті 2 КАС України та наявність підстав відповідно до частини другої статті 245 КАС України для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення. Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено правомірності прийняття ним оскаржуваного наказу про оголошення догани.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі обмежився лише викладом обставин та норм права, проте не зазначив та не обґрунтував, у чому саме полягає неправильне застосування (порушення) судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що саме не було досліджено судом першої інстанції, чи в чому полягає невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи відзиву на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав оцінку та вірно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 січня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма