Справа № 520/14322/2020
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 січня 2021 року № 520/14322/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сагайдака В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №289-20 від 15.07.2020 року;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито спрощене провадження в порядку передбаченому ст. 262 КАС України.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому з заявленими позовними вимогами не погоджується, позов вважає таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Судан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Судані, в селищі Аль-Харир, міста Донгола.

04.03.2020 року позивач особисто звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області.

Позивач визначив побоювання зазнати переслідування з боку нової влади Республіки Судан у зв`язку з його участю в 2018 році, у студентських виступах Університету міста Донгола проти дій влади Судану, яка вербувала студентів для участі в незаконних бойових угрупуваннях (переслідування за політичні переконання).

Позивач під час співбесіди казав: «Нова влада Судану мене може вбити, оскільки я раніше виступав проти дій влади країни» (протокол від 10.03.2020 року).

Згідно змісту висновку від 25.05.2020 враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Судан ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.

Рішенням від 15.07.2020 №289-20 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем 31.07.2020 отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15.07.2020 №289-20.

Не погоджуючись з вказаними рішенням позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Судан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Судані, в селищі Аль-Харир, міста Донгола, за етнічним походженням нубієць, за релігійними переконаннями мусульманин, але не релігійною людиною тому не поділяє мусульманство на різні течії. Позивач, через агентство розташоване в Єгипті оформив документи на навчання в Україні, в Харківському Національному Університеті Радіоелектроніки. Як зазначає позивач, отримавши з агентства в Єгипті запрошення на навчання, а також візу в Україну строком на 90 діб, він 16.10.2018 вилетів з аеропорту Хартуп в Судані та через аеропорт міста Стамбул в Туреччині 17.10.2018 прибув до аеропорту міста Харкова України. Провчившись в Харківському Національному Університеті Радіоелектроніки з жовтня 2018 року до липня 2019 року позивач вирішив переїхати до Польщі, для чого необхідно нелегально перетнути Українсько - Польській кордон. З міста Львів на попутній машині позивач добрався до кордону з Польщею та при незаконній спробі перетнути кордон 07.06.2019 року був затриманий прикордонним нарядом на відстані 800 метрів від лінії державного кордону України. За складеним Державною прикордонною службою України адміністративним протоколом, відповідно до ч.2 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Московським районним судом Львівської області 11.06.2019 року прийнято рішення про стягнення з позивача штрафу у розмірі 8500,00 грн., за спробу незаконного перетину кордону. В дорозі під час повернення до міста Харкова позивач втратив паспорт та документи про сплату адміністративного штрафу. Згідно довідки Харківського Національного Університету Радіоелектроніки, ОСОБА_1 відрахований 02.07.2019 року з університету за порушення умов контракту. Позивач на території Республіки Судан до армії не призивався оскільки мав відстрочку від служби в армії як студент. На території Саудівської Аравії також в армії не служив, так як не був громадянином цієї держави. Батько позивача - ОСОБА_3 1951 року народження, громадянин Судану, контролює роботу заводу з випуску пластикових виробів в Ер-Ріяді, та вже 30 років проживає на території Саудівської Аравії. Мати - ОСОБА_4 1963 року народження, домогосподарка. Дві сестри позивача, вже вийшли заміж і проживають разом з чоловіками, а ще дві сестри живуть з батьками. Всі вони проживають в Ер-Ріяді в Саудівській Аравії, а старший брат позивача проживає та працює в Марокко. 04.03.2020 позивач, звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача було встановлено, що Генеральний секретар ООН Антоніу Гутерріш засудив жорстокі міжплемінні та міжгромадські зіткнення в місті Ель-Гейне в провінції Західний Дарфур , Судан. Він заявив про необхідність пошуку мирних і довгострокових рішень, які допомогли б усунути основні причини конфлікту в регіоні. У зв`язку з цим Антоніу Гутерріш знову заявив про підтримку переговорів в контексті суданського мирного процесу. Ситуація в регіоні залишається напруженою. Гуманітарні установи намагаються встановити точне число переселенців і забезпечити їх необхідними наметами, водою та послугами в сфері охорони здоров`я. Генеральний секретар ООН закликав владу Судану негайно розслідувати інциденти і притягнути винних до відповідальності. Він також наполегливо рекомендував їм подвоїти зусилля із забезпеченням безпечної обстановки для населення Західного Дарфура. Антоніу Гутерріш знову заявив про підтримку ООН уряду і народу Судану в нинішній перехідний період. Оглядачі відзначали не випадковість того, що резолюція Ради Безпеки ООН пов`язувала проблему геноциду в Дарфурі з нафтою. Сама криза розгорілася буквально відразу після того, як в цій частині країни були виявлені колосальні запаси нафти. Виходячи з вказаного, міжплемінний конфлікт, який триває у провінції Західний Дарфур з 2003 року, має вузько територіальний характер і не поширюється на інші території Судану, тому ніяк не впливає на життя мешканців інших провінцій.

Крім того сам позивач побоювань постраждати від внутрішнього збройного конфлікту ні під час звернення, ні на співбесідах не виказав. Таким чином, на сьогоднішній день не існує внутрішнього збройного конфлікту, який міг би стати перешкодою для повернення позивача до місця його навчання у місті Донгола в Судані.

Позивач у заяві-анкеті та під час співбесіди, метою звернення визначив - «отримання статусу біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту, у зв`язку з політичними обставинами у країні постійного проживання», а саме, через його участь в 2018 році у студентських виступах Університету міста Донгола, проти дій влади Судану, яка вербувала студентів для участі в незаконних бойових угрупованнях (переслідування за політичні переконання).

Твердження позивача щодо визначення політичних переконань як погрозу його свободі є повністю безпідставним, виходячи з наступного: Як повідомляє інформаційна служба ВВС, суд в Хартумі, у грудні 2019 року, засудив екс-президента Судану ОСОБА_9 до двох років ув`язнення за звинуваченнями в корупції. ОСОБА_9 також пред`явлено звинувачення в підбурюванні і причетності до вбивства демонстрантів під час антиурядових протестів, які призвели до його відсторонення від влади. З весни цього року ОСОБА_9 утримувався під вартою. У квітні після чотиримісячних протестів в країні стався військовий переворот, в ході якого президент, який керував країною 30 років, був відсторонений від влади. Зараз Суданом управляє уряд і суверенна рада. При зверненні та під час співбесіди, позивач не визначив себе членом якоїсь політичної партії, не повідомив про активну політичну діяльність впродовж 2018-2020 років. Більш того, позивач, надаючи пояснення при співбесіді 10.03.2020 висловив суперечливу за змістом підставу неможливості повернення до Судану: «Нова влада Судану мене може вбити, оскільки я раніше виступав проти дій (старої) влади».

Однак суд звертає увагу, що саме нова влада в свій час підтримала виступи мітингувальників до лав яких входив сам позивач, що і призвело до скидання старої влади, як того і вимагав позивач.

Крім того, хибним є твердження, що нова влада Судану може почати політичне переслідування особи, яка два роки не приймала ніякої участі в політичній діяльності країни.

Після приходу нової влади, позивач не вжив ні яких дій з повернення до Судану, а напроти заявив: «Близьких родичів у мене на території Судану не залишилося». Аналіз цього факту, звертає увагу на країну постійного проживання заявника, якою є ні Судан , а Королівство Саудівська Аравія , де вже близько десяти років мешкає вся його сім`я, що підтверджується копіями ідентифікаційних карт Саудівської Аравії на ім`я батька, мати та сестер заявника та його особистими поясненнями: «Всі вони мешкають в Ер-Ріяді в Саудівській Аравії» (протокол співбесіди від 10.03.2020).

Крім того, причиною в`їзду в Україну заявник від самого початку визначав навчання в Університеті, але провчившись в Харківському Національному Університеті Радіоелектроніки з жовтня 2018 року до липня 2019 року, заявник зробив спробу нелегально перетнути Українсько-Польський кордон, і при незаконній спробі перетнути кордон, 07.06.2019 затриманий прикордонним нарядом.

Позивач приїхав в Україну 17.10.2018 року посилаючись на політичне підґрунтя, за захистом звернувся тільки 04.03.2020.

Заявник порушив порядок звернення за захистом в Україні, передбачений частиною першою статті 5 Закону, згідно з яким, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15.05.2014): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим.. ,» .

З огляду на викладене, приїзд позивача до України не був пов`язаний з наміром отримати захист, а звернення до ГУ ДМС України в Харківській області обумовлене намаганням якийсь час легально перебувати на території України.

Крім того, позивач не є носієм переконань, неприйнятних для нової влади Судану, жодним публічним чином своїх політичних переконань в останні два роки не виявляв, у конфлікт з владою не вступав.

Позивач не довів, що має достатні побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання.

Таким чином, не існує підстав вважати обґрунтованими посилання на існування в Республіці Судан погрози життю, чи здоров`ю позивача на політичному підґрунті. Побоювань постраждати від расової дискримінації, чи побоювань постраждати від релігійної дискримінації позивач ні під час звернення, ні на співбесідах ні до суду не виказав.

Матеріали справи свідчать про відсутність на цей час будь-якої дискримінації стосовно позивача. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю причетним ніколи не був. При зверненні та під час співбесіди, позивач не визначив себе членом якоїсь політичної партії, не повідомив про активну політичну діяльність впродовж 2018 - 2020 років.

Таким чином, позивач намагається визначити себе біженцем за політичною ознакою, однак при цьому не довів повідомлені ним побоювання повернення до країни походження через свої політичні переконання та переслідування за ці переконання з боку нової влади Республіки Судан.

Позивач не надав фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї. Позивач не довів можливості переслідування у разі повернення до Республіки Судан з жодних з наведених конвенційних ознак.

Відповідно до п.45 Керівництва позивач не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Відповідно до пункту 62 Керівництва мігрант - «це особа, яка з причин, які відрізняються від визначених, добровільно залишає свою країну, щоб оселиться в іншому місці. Він може бути спонукуваним бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем».

На підставі вище проаналізованої інформації наданої позивачем, судом встановлено, що обставини викладені у його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підтвердження своїх побоювань повернення до Республіки Судан не знаходять свого суб`єктивного та об`єктивного підґрунтя для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Інформація, надана позивачем щодо загрози своєму життю має суперечливий, сумнівний характер, що свідчить про те, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованою.

Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірне рішення відповідача є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст. 255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001, ) , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих положень КАС України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20 січня 2021 року.

Суддя Сагайдак В.В.