Справа № 320/4364/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Київ № 320/4364/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) (далі разом - позивачі) звернулися до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКСУ) про:

визнання протиправними дій відповідача щодо відмови, оформленої листом від 31.07.2019 №13-12/13053 у наданні публічної інформації на інформаційний запит позивачів від 27.07.2019;

зобов`язання ДКСУ надати позивачам повну, точну та достовірну інформацію на запит на отримання публічної інформації від 27.07.2019, а саме: чи має Одеська міська рада () відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку;

зобов`язання відповідача в 30-денний строк з моменту набрання постановою суду першої інстанції законної сили подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова відповідача надати запитувану інформацію суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів на отримання публічної інформації.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.08.2019 адміністративну справу №320/4364/19 передано за підсудністю на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2019 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, у провадженні якої перебувала справа та на підставі розпорядження керівника апарату, справа №320/4364/19 передана на повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до витягу з повторного автоматизованого розподілу судової справи №320/4364/19 між суддями для її розгляду й вирішення визначено суддю Чудак О.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2020 справу прийнято до провадження.

Незважаючи на отримання ще 08.10.2019 відповідачем ухвали суду та позовної заяви з додатками, останнім не надано до суду відзиву на позовну заяву.

Отже, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.07.2019 позивачі звернулися до відповідача з запитом на публічну інформацію (т. 1 а.с. 11), в якому просили надати на електронну адресу інформацію: чи має Одеська міська рада () відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку.

За результатами розгляду такого запиту, відповідач листом від 31.07.2019 №13-12/13053 (т. 1 а.с. 12) повідомив позивачу, з посиланням на Положення про ДКСУ, Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки і банківську діяльність» та Правила зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, що запитувана інформація є банківською таємницею, а тому інформація щодо рахунків Одеської міської ради та залишків коштів на них не може бути надана.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивачі звернулися до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що це заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Таким чином, Закон України «Про доступ до публічної інформації» не регулює відносин зі створення публічної інформації; предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 359/6551/17 (адміністративне провадження №К/9901/51067/18).

Водночас, згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 зазначеного Закону визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина 1 статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Таким чином, нормами Законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію» передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до статті 7 названого Закону конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 України «Про доступ до публічної інформації» передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

При цьому, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту». Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18 (провадження №11-840заі18).

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а (адміністративне провадження №К/9901/1256/18).

В контексті наведеного перш за все необхідно зазначити, що спір між сторонами з приводу віднесення запитуваної інформації до публічної відсутній.

При цьому, суд зауважує, що проаналізувавши вказані обставини через призму зазначених норм та позицій Верховного Суду, запитувана позивачем інформація має притаманні публічній інформації ознаки.

Як вже встановлено, підставою для відмови у наданні позивачу запитуваної інформації відповідачем зазначено віднесення її до таємної інформації - банківської таємниці.

Дійсно, статтею 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить, зокрема, банківську таємницю.

Визначення банківської таємниці наведено у статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку.

Отже, суб`єктом, який може володіти інформацією, яку можна віднести до банківської таємниці є банк (у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним) чи треті особи (при наданні послуг банку).

За змістом статті 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків, клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Водночас, згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Таким чином, відповідач у розумінні норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення про ДКСУ не є банком.

При цьому, частиною 5 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

За таких умов, інформація щодо казначейського обслуговування бюджетних коштів, яка стала відомою казначейству не є банківською таємницею, хоча у наведених у вказаній нормі випадках доступ до відповідної інформації може бути обмежено.

Крім того, відповідачем не застосовано до запитуваної інформації «трискладовий тест» та не наведено обґрунтування, що розголошення такої інформації може завдати шкоди особі, суспільству і державі.

В той же час, як обґрунтовано стверджує представник позивачів, відповідач відкрито публікує інформацію щодо розміщення місцевими бюджетами коштів на вкладних (депозитних) рахунках у банках (https://www.treasury.gov.ua/ua/news/informaciya-shchodo-rozmishchennya-miscevimi-byudzhetami-koshtiv-na-vkladnih-depozitnih-rahunkah-u-bankah), з зазначенням коду та назви області, суми коштів загального та спеціального фонду, а також залишку депозитних коштів на звітну дату.

Судом також враховується, що відповідачем не виконано вимоги частини 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині зазначення порядку оскарження відмови в задоволенні запиту на інформацію.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає відмову у доступі до публічної інформації з наведених відповідачем підстав необґрунтованою.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про протиправність відмови ДКСУ у наданні публічної інформації на запит позивачів від 27.07.2019, а відтак похідна позовна вимога про зобов`язання ДКСУ надати позивачам повну, точну та достовірну інформацію на запит на отримання публічної інформації від 27.07.2019, а саме: чи має Одеська міська рада () відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку, також підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини 3 статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

За вказаних обставин та наведеного правового регулювання, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправною відмови ДКСУ у наданні публічної інформації на запит позивачів від 27.07.2019, викладеної у листі від 31.07.2019 №13-12/13053, зобов`язання ДКСУ надати позивачам повну, точну та достовірну інформацію на запит на отримання публічної інформації від 27.07.2019, а саме: чи має Одеська міська рада () відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку.

Щодо встановлення відповідно до статті 382 КАС України судового контролю за виконанням судового рішення, суд зважає на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 2 статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу змісту наведених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення (ст. 1291 Конституції України, ч. 2 ст. 14 КАС України).

За таких умов, а також за відсутності наведення позивачами аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останніми доказів на підтвердження наміру відповідача ухилятися від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Стосовно судових витрат.

Судовий збір, сплачений позивачами, стягується відповідно до частини 1 статті 139 КАС України на їх користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Що стосується заявлених представником позивача вимог стосовно стягнення понесених витрат на правничу допомогу, то згідно з пунктом 1 частини 2 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати і на професійну правничу допомогу.

За змістом частин 1, 3-5, 7 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 4, 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.02.2019 у справі №826/7806/17, щодо застосування статті 134 КАС України, а саме: аналіз положень статті 134 КАС України дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Так, на підтвердження понесених позивачами витрат суду надано копії: договорів про надання правової допомоги від 10.10.2018 №04/10 та №06/10 (т. 1 а.с. 36-37), ставок гонорару адвоката на 2019 рік (т. 1 а.с. 38-39), додатку до вказаних договорів - замовлення №1 (т. 1 а.с. 40), рахунку від 14.08.2019 №15 (т. 1 а.с. 41) на загальну суму у розмірі 5 200 грн. (2 600 грн. * 2), квитанцій до прибуткового касового ордеру від 15.08.2019 № 15 та № 16 (т. 1 а.с. 42-43) на загальну суму у розмірі 5 200 грн. (по 2 600 грн. кожна), актів виконаних робіт від 25.11.2019 (т. 1 а.с. 44-45), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (т. 1 а.с. 46).

Суд вважає вказані витрати позивачів на правничу допомогу обґрунтованими, співмірними з обставинами справи та характером спору, а також підтвердженими належними доказами.

Оскільки відповідачем не надано обґрунтувань та доказів неспівмірності заявлених витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 72-77, 134, 139, 241-246, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Державної казначейської служби України у наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 27.07.2019, викладену у листі від 31.07.2019 №13-12/13053.

Зобов`язати Державну казначейську службу України надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повну, точну та достовірну інформацію на запит на отримання публічної інформації від 27.07.2019, а саме: чи має Одеська міська рада () відкриті депозитні рахунки у казначействі? Вказати суму коштів на кожному такому депозитному рахунку.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно понесені ними судові витрати у розмірі 6 736,80 грн. (шість тисяч сімсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок), з яких на професійну правничу допомогу у розмірі 5 200 грн. (п`ять тисяч двісті гривень), по сплаті судового збору у розмірі 1 536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач - Державна казначейська служба України (місцезнаходження юридичної особи: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 37567646).

Суддя О.М. Чудак