Справа № 340/1901/20
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
18 січня 2021 року Справа № 340/1901/20
Судді Третього апеляційного адміністративного суду Юрко І.В. стосовно постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року по справі №340/1901/20 за позовом ОСОБА_1 до Кропивницького апеляційного суду (третя особа - Державна судова адміністрація України) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
18 січня 2021 року Третім апеляційним адміністративним судом залишено без змін рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року в адміністративній справі № 340/1901/20 за позовом ОСОБА_1 до Кропивницького апеляційного суду (третя особа - Державна судова адміністрація України) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, яким визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу голови Кропивницького апеляційного суду №10 від 29 квітня 2020 «Про оплату праці суддів», стосовно судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_1 , зобов`язано Кропивницький апеляційний суд нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду (враховуючи раніше виплачені суми, з урахуванням податків і зборів) за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
На підставі ч.3 ст.34 Кодексу адміністративного судочинства України висловлюю окрему думку стосовно зазначеної постанови Третього апеляційного адміністративного суду.
Не погоджуючись з висновками колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду, вважаю за необхідне зазначити наступне.
Пунктом першим оскаржуваного наказу голови Кропивницького апеляційного суду №10 від 29.04.2020 року «Про оплату праці суддів» наказано при виплаті суддівської винагороди за квітень 2020 року, обмеження, що передбачені Законом №553-IX, застосовувати до частини суддівської винагороди, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяців робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат).
Наказ голови Кропивницького апеляційного суду мотивовано набранням чинності 18 квітня 2020 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX, яким передбачено у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обмеження при нарахуванні суддівської винагороди (у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року), статтею 58 Конституції України, статтею 51 Бюджетного кодексу України, положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції стосовно того, що розмір суддівської винагороди встановлюються виключноЗаконом України «Про судоустрій та статус суддів» і станом на час виникнення спірних відносин до зазначеного Закону будь-які зміни, що регулюють питання суддівської винагороди щодо обмеження її розміру, не вносились, вважаю, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, та, як наслідок, не надана правова оцінка змісту спірних правовідносин.
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що позовні вимоги стосуються, в першу чергу, протиправності наказу голови суду в частині обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди.
Вимога щодо зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», є похідною вимогою і має вирішуватися при умові задоволення першої вимоги та скасування наказу.
Суд першої інстанції, скасовуючи наказ голови суду, не зазначив підстав, які вказують на протиправність наказу голови суду станом на час його прийняття.
Так, предметом позову є наказ голови Кропивницького апеляційного суду №10 від 29.04.2020 року, в якому із посиланням на статтю 51 Бюджетного кодексу України передбачено виплату суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX.
Частиною другою статті 19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402).
Статтею 29 Закону №1402 визначені повноваження голови апеляційного суду, відповідно до частини першої якої голова апеляційного суду:
1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;
2) визначає адміністративні повноваження заступників голови апеляційного суду;
3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посади керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;
4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ;
5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів в апеляційному суді у триденний строк з дня їх утворення;
6) забезпечує виконання рішень зборів суддів апеляційного суду;
7) організовує ведення та аналіз судової статистики, організовує вивчення та узагальнення судової практики, інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;
8) сприяє виконанню вимог щодо підтримання кваліфікації суддів апеляційного суду та підвищення їхнього професійного рівня;
9) здійснює повноваження слідчого судді та призначає з числа суддів апеляційного суду суддів (суддю) для здійснення таких повноважень у випадках, визначених процесуальним законом;
10) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Тобто, голова суду, який в межах спірних правовідносин, виконує владні управлінські функції, повинен керуватися виключно чинним законодавством України, діяти виключно на підставі, в порядку та у спосіб, які передбачені чинним законодавством.
На момент прийняття оскарженого наказу обмеження розміру суддівської винагороди встановлено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX.
Відповідно, голова суду в межах виконання обов`язків по адміністративній посаді (голови суду) позбавлений повноважень надавати оцінку законності, конституційності того чи іншого закону або нормативно-правового акту, а повинен був виконувати закон.
За такого правового регулювання, яке застосував суд першої інстанції, приймаючи рішення в цій справі, будь-яка посадова особа отримує можливість на власний розсуд сприймати закони та вирішувати питання щодо їх застосування.
Визначення конституційності, легітимності законів або нормативно-правових актів мають право здійснювати визначені Конституцією органи та відповідно до чіткої процедури, а голова суду такими повноваженнями не володіє.
Також судом першої інстанції не враховано приписи бюджетного законодавства при визначенні наказу голови суду як протиправного.
Статтею 148 Закону № 1402 встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина перша).
Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (частина шоста).
Відповідно до статті 149 Закону №1402 суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
За приписами статті 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:
бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);
напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів (включаючи порядок та умови надання субвенцій);
бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).
При цьому, Бюджетним кодексом України передбачено, що нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають цільовим призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком як зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, так й притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності у порядку, визначеному законами України.
Таким чином, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX.
Відтак, відповідач не мав об`єктивної можливості для не прийняття оскарженого наказу щодо обмеження суддівської винагороди на виконання Закону №553-ІХ.
Сукупність приведених обставин вказує на відсутність в наказі №10 голови суду ознак протиправності та, відповідно, відсутність підстав для його скасування.
Як зазначено вище, висновок суду першої інстанції стосовно того, що розмір суддівської винагороди встановлюються виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів» і станом на час виникнення спірних відносин до зазначеного Закону будь-які зміни, що регулюють питання суддівської винагороди щодо обмеження її розміру, не вносились, безперечно є правильним.
Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року у справі №1-2/2013 констатовано, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод належним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Також повністю підтримую висновок суду першої інстанції, який погодився з доводами позивача, про незмінність приписів Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо розміру суддівської винагороди, проте в тій редакції заявлених позовних вимог, яку визначив позивач, вважаю, що голова суду не наділений можливістю та повноваженнями обирати який нормативно-правовий акт застосувати, а в якості посадової особи суду може лише виконувати приписи та вимоги чинного законодавства.

Оскільки на мою думку відсутні ознаки протиправності наказу голови суду про виплату суддівської винагороди у розмірі відповідно до Закону №553-IX, відсутні і підстави для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» за спірний період.

З огляду на викладене, на мою думку, висновок суду першої та апеляційної інстанції про протиправність протиправності наказу голови суду про виплату суддівської винагороди у розмірі відповідно до Закону №553-IX, є помилковим, а тому апеляційна скарга Державна судова адміністрація України мала бути задоволена, а постанова суду першої інстанції скасована та в задоволенні позову відмовлено.

Суддя І.В. Юрко