Справа № 500/2339/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2339/20 пров. № А/857/15278/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Тернопільського апеляційного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про визнання дій неправомірними щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги у зв`язку з відставкою та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення 28.10.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 02.11.2020 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі відповідач 1), Тернопільського апеляційного суду (далі відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України (далі третя особа) про визнання неправомірними дій відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Тернопільської області; зобов`язання відповідача 1 виділити відповідачу 2 кошти для проведення виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Тернопільської області; зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу неоподатковану вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Тернопільської області.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову відповідача 1 викладену в листі від 28.07.2020 року № Б 1574-20-1483/20 про проведення нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку. Зобов`язано відповідача 1 нарахувати та виділити відповідачу 2 кошти для проведення подальшої виплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат перед звільненням з посади судді Апеляційного суду Тернопільської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при звільненні судді у зв`язку із поданням заяви про відставку виплата вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством передбачена не була, тому така вихідна допомога не виплачувалася. Також зазначено, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач працювала на посаді судді Апеляційного суду Тернопільської області.

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року № 788-VIII Про звільнення суддів позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Тернопільської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Тернопільської області від 25.11.2015 № 287-К позивача звільнено з посади судді та відраховано зі штату Апеляційного суду Тернопільської області.

На день звільнення відповідачем 2 не було ні нараховано, ні сплачено вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою, яка передбачена ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі Закон № 2453) (у редакції до 01.04.2014 року), у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

20.07.2020 позивачка звернулася до відповідача 2 із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Листом від 24.07.2020 року відповідач 2 повідомив, що звернення позивачки було направлено за належністю до відповідача 1 та про її розгляд буде повідомлено.

Листом від 28.07.2020 року № Б 1574-20-1483/20 відповідач 1 повідомив, що відсутні правові підстави для виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою суддям, які звільнились у відставку в період з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року відповідно до Закону № 2453 та на сьогодні вони не перебувають у трудових відносинах із судами (відраховані зі штату суду), оскільки на час виходу у відставку ст. 136 Закону № 2453 виключено відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII (далі Закон № 1166), у зв`язку з чим немає підстав для виплати допомоги.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) підставою звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно ст. 120 Закону № 2453 (в редакції на момент прийняття постанови Верховною Радою України про звільнення позивача) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Як зазначалось вище, постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року № 788-VIII позивача було звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону № 2453 (в редакції, яка діяла до 01.04.2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, Законом № 1166, який набрав чинності з 01.04.2014 року, виключено ст. 136 Закону № 2453.

Тобто, на момент виходу позивача у відставку (листопад 2015 року), як і на дату подання заяви про відставку 06.06.2014 року, діяли норми Закону № 2453 в редакції від 01.04.2014 року, згідно яких виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою не передбачалася.

Рішення щодо неконституційності Закону № 1166 у частині виключення ст. 136 Закону № 2453 Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося.

30.09.2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, відповідно до ч. 1 ст. 143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, законодавством дійсно передбачена виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, однак Закон № 2453 у редакції, яка була чинна на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 12.11.2015 року № 788-VIII «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм ані щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, ані щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Твердження позивача, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(ІІ)/2020 є підставою для виплати вихідної допомоги колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166, який визнано неконституційним пунктом 1 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Ч. 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, вказано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2010 року № 20-рп/2010 суд вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, в висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, дія підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-УІІ втратила чинність 15.04.2020 року.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення (листопад 2015 року), а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (12.11.2015 року). Законодавство в той період не передбачало виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Відмова відповідачів у виплаті вихідної допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що на дату виходу позивача у відставку норми Закону № 1166 діяли понад рік, неконституційними вказані норми визнані не були, що дозволяло позивачу ознайомитись зі зміненими правовими нормами, спрогнозувати наслідки виходу у відставку та адаптуватись до зміненого правового регулювання. На момент прийняття позивачем рішення про відставку та вибору поведінки останній не був підданий непередбачуваним юридичним наслідкам.

Відтак, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 500/2339/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 20 січня 2021 року