Справа № 320/3812/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3812/20 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) про визнання протиправною відмови відповідача у проведенні перерахунку пенсії та зобов`язання провести такий перерахунок, виходячи з заробітної плати в сумі 873,92 крб., а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії, встановлене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в порушення вимог чинного законодавства відповідач відмовляється здійснити перерахунок пенсії, виходячи з розміра заробітної плати, одержаної за роботу в зоні ЧАЕС, а також нарахування і виплату підвищення до пенсії, передбаченого положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано будь-яких первинних документів, що підтверджують розмір заробітної плати, зазначеної в довідці, наданій для перерахунку пенсії. Також наголошує, що положення пункта 63 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №7-VIII неконституційними не визнавались, а рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 не встановлює порядок його виконання щодо статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити. Наголошує, що судом повно та всебічно досліджені наявні у справі докази та обґрунтовано встановлено наявність підстав для задоволення позову.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до витяга із акта огляду МСЕК 19 вересня 2001 року позивачу встановлено довічно ІІ групу інвалідності, причиною інвалідності вказано захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач має статус інваліда війни ІІ групи, що дає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Із записів у трудовій книжці позивача вбачається, що у період з 17 липня 1985 року по 22 серпня 1986 року позивач працював на посаді головного інженера в колгоспі Радуга (Гомельська область, Республіка Білорусь).

Згідно довідки №63 від 28 січня 2002 року, виданої колгоспом «Радуга» (Гомельська область, Республіка Білорусь), позивач у період з 05 по 11 травня 1986 року та з 02 по 08 червня 1986 року приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У червні 1986 року за період з 05 по 11 травня 1986 року йому виплачена премія в розмірі 400,00 крб.

Відповідно до довідки №64 від 28 січня 2002 року, виданої колгоспом «Радуга» (Гомельська область, Республіка Білорусь) позивачу у період з 05 по 11 травня 1986 року за роботу в населених пунктах зони відчуження Борщевка, Масани, Молочки Гомельської області виплачена заробітна плата в сумі 873,92 крб. з урахуванням коефіцієнта 3.

04 травня 2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Київській області з заявою про перерахунок пенсії на підставі довідки про заробітну плату від 28 січня 2002 року №64 з більшого заробітку та з урахуванням премії. Окрім того, просив нарахувати та виплачувати з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії, встановлене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року), у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Листом від 12 травня 2020 року відповідач відмовив позивачу у здійсненні перерахунку пенсії на підставі вищевказаної довідки, аргументуючи це тим, що довідка не підтверджує факт виплати і нарахування премії в розмірі 400,00 крб. Належними первинними документами є відомості про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження 1986-1990 роках. При цьому, відповідач зазначив, що позивач одержує пенсію, розрахунок якої проведено відповідно до довідки №59 від 15 жовтня 2001 року про заробітну плату за роботу в зоні відчуження, виданої колгоспом Радуга за період з 05 травня 1986 року по 11 травня 1986 року.

Уважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач наділений повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів шляхом здійснення відповідних запитів, витребування первинних документів щодо підтвердження виплаченої заробітної плати за роботу в зоні ЧАЕС, зазначеної в довідці колгоспа «Радуга» №64 від 28 січня 2002 року, що відповідачем зроблено не було. Водночас, ним не надано суду доказів, які б доводили, що дані, викладені в довідці про заробітну плату, одержану позивачем за роботу в зоні відчуження в 1986 році №64 від 28 січня 2002 року, містять неправдиві або недостовірні дані. Також, починаючи з 17 липня 2018 року - дати прийнятті Конституційним Судом України рішення №6-р/2018, позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії, встановленого статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення встановлено Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №796-ХІІ).

Відповідно до статті 54 цього Закону пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

У свою чергу, процедура та порядок обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54 і 57 Закону України №796-ХІІ визначається Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджено постановою Кабінета Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 (далі - Порядок №1210).

Так, пунктом 1 вказаного Порядка встановлено, що пенсії за бажанням осіб можуть призначатися, виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків.

Відповідно до підпункта 4 пункта 3 Порядка №1210 в разі коли особа пропрацювала у зоні відчуження менше календарного місяця у 1986-1990 роках, за її бажанням пенсія може обчислюватися виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу у зоні відчуження, за весь фактично відпрацьований час, в одному із неповних календарних місяців роботи протягом цих років, без додавання суми заробітної плати за період роботи за межами зони відчуження. У такому разі заробітна плата за весь фактично відпрацьований час ділиться на число відпрацьованих днів, а одержана сума множиться на 25,4. Якщо дні роботи припали на вихідні і святкові дні, розрахунок заробітної плати проводиться у такому ж порядку, як і за роботу у робочі дні, а доплата за вихідні і святкові дні, нарахована за фактично відпрацьований час, з урахуванням установленої кратності додається до суми обчисленої заробітної плати.

Тобто, за змістом наведеної норми, розмір пенсії по інвалідності залежить від заробітку фактично отриманого особою у період її роботи в зоні відчуження.

За приписами частини 1 статті 57 Закону України №796-ХІІ обчислення середньомісячного заробітку провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 2.10 Порядка подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 передбачено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми. Установлення заробітку для обчислення пенсії на підставі показань свідків не допускається. Виписка зі штатного розпису про посадовий оклад, профспілкові квитки, квитки партій та рухів, громадських об`єднань не є документами, що засвідчують фактичний заробіток для обчислення розміру пенсії.

За змістом цього положення, підставою для обчислення пенсії у розмірі відшкодування фактичних збитків є довідка про заробітну плату, одержану за період роботи в зоні відчуження, яка видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за призначенням (перерахунком) пенсії. Якщо такі підприємства ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки видаються правонаступником або державними архівними установами.

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави вважати, що єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01 липня 2000 року є підтвердження заробітку первинними документами, зокрема, виписками з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі №808/1771/18, від 24 березня 2019 року у справі №367/2865/13-а та від 25 квітня 2019 року у справі №376/149/18.

Тобто, роботодавець має право видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у розрахункових листах працівника.

Отже, єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, зокрема, виписок з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Судом встановлено, що позивачу така довідка була видана колхозом «Радуга» (Гомельська область, Республіка Білорусь) по відомості за червень, липень 1986 року.

Відповідно до положень статей 50 та 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за достовірність видачі довідки підприємство несе відповідальність.

Згідно зі статтею 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також: за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Виходячи з вищевикладеного, місцевим судом зроблено правильний висновок, що відповідач наділений повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів, зробити відповідні запити, витребувати необхідні підтверджуючі документи.

Однак, доказів на підтвердження вчинення таких дій відповідачем не надано, а тому підстави ставити під сумнів інформацію, зазначену у наданих позивачем для перерахунку пенсії документах, відсутні.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити з 17 липня 2018 року нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України № 796-XII, що дорівнює одній мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Такий висновок ґрунтується на позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Великої Палати від 18 березня 2020 року у справі №240/4937/18.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.М. Кузьмишина

О.Є. Пилипенко