Справа № 640/2027/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2027/20 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства культури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства культури України, треті особи: Державний секретар, голова комісії з проведення ліквідації Міністерства культури України Карандєєв Ростислав Володимирович, Міністерство культури, молоді та спорту про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства культури України, треті особи: Державний секретар, голова комісії з проведення ліквідації Міністерства культури України Карандєєв Ростислав Володимирович, Міністерство культури, молоді та спорту, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства культури України від 24 грудня 2019 року №1233/0/17-19 про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України;

- стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період з 01 січня 2020 року до моменту винесення рішення по праві;

- стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення в розмірі 15 000 грн.;

- рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що фактично постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» проведено реорганізацію Міністерства культури та Міністерства молоді та спорту шляхом їх злиття, а не ліквідацію цієї установи.

Крім того, при повідомленні позивача про наступне вивільнення йому не було запропоновано іншу роботу в Міністерстві культури та спорту України, до якого як правонаступника перейшло майно, права та обов`язки Міністерства культури України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року позовні вимоги - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства культури України від 24 грудня 2019 року №1233/0/17-19 про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України.

Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період з 01 січня 2020 року до моменту винесення рішення по справі (13 липня 2020 року) у сумі 103 061,63 грн.

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 23 601,87 грн.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки Міністерство культури, молоді та спорту України почало здійснювати свої функції та повноваження з 01.01.2020, Міністерство культури України повинно було звільнити позивача до 31.12.2019.

На думку апелянта, наказ Міністерства культури України від 24.12.2019 №1233/0/17-19 «Про звільнення ОСОБА_1 » було прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Крім того, апелянт звертає на судову практику, згідно якої слід відмовляти у задоволенні позовних вимог до державного органу, що ліквідується.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2012 року ОСОБА_1 на підставі наказу Міністерства культури України №18/0/17-12 призначений на посаду начальника відділу сприяння міжнародній, соціальній та гуманітарній діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей як такий, що пройшов за конкурсом.

У подальшому, 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 переведено на рівнозначну посаду начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей.

06 вересня 2019 року позивача ознайомлено з письмовим повідомленням працівників апарату Міністерства культури України про наступне вивільнення від 04 вересня 2019 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство культури України ліквідовано, а також, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з урахуванням частини четвертої статті 43, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 184 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 буде звільнено із займаної посади у строки, визначені діючим законодавством.

Як наслідок, 24 грудня 2019 року Міністерство культури України видало наказ №1233/0/17-19, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей 31 грудня 2019 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на момент ознайомлення позивача із повідомленням про наступне вивільнення від 04 вересня 2019 року відповідач зобов`язаний був на виконання вимог пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» надати пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, вказане свідчить про про протиправність оскаржуваного наказу та наявність підстав для його скасування.

З огляду на вказане, так як при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, тому cуд першої інстанції вирішив поновити позивача на посаді начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди було відмовлено, оскільки позивачем жодними доказами не доведено завдання йому відповідачем моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (частина перша статті 3).

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, приписи Закону № 889-VIII передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв`язку з цим, колегія суддів виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У відповідності до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з пунктами 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Частиною третьої статті 87 Закону №889-VІІІ передбачено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Враховуючи вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, у силу вимог частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частини першої статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується: 1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; 2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; 3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки, у тому числі вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Необхідно зауважити, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого лише посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 802/651/16-а, від 24 вересня 2019 року у справі №817/3397/15.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обіймав посаду посаду начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України.

Втім, згідно з пунктами 3 та 4 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до пунктів 9 і 9-1 статті 116 Конституції України, ліквідовано Міністерство культури України.

Як наслідок, 02.09.2019 утворено Міністерство культури, молоді та спорту України, шляхом реорганізації Міністерства інформаційної політики України в Міністерство культури, молоді та спорту України з приєднанням Міністерства культури України та Міністерства молоді та спорту України.

У подальшому, вказане Міністерство 23.03.2020 було перейменоване у Міністерство культури та інформаційної політики України).

У той же час, зміст пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 свідчить про те, що завдання та функції Міністерства культури фактично покладені на новостворене Міністерство культури, молоді та спорту України, відтак має місце реорганізація з подальшим правонаступництвом повноважень Міністерства культури України Міністерством культури, молоді та спорту України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що фактично відбулась реорганізація Міністерства культури України у Міністерство культури, молоді та спорту України.

Таким чином, при реорганізації особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Разом з тим, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №808/2741/16.

Як свідчать матеріали справи, приймаючи оскаржуваний наказ від 24.12.2019 №1233/0/17-19, відповідач виходив з того, що підставою для звільнення позивача із займаної посади зазначено саме пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ, який не передбачає підстав ліквідації державного органу.

Відтак, зі змісту пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ вбачається саме реорганізація такого суб`єкта владних повноважень.

При цьому, як вже зазначалось, відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ (в редакції станом на момент ознайомлення позивача із повідомленням про майбутнє вивільнення) звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що станом на момент ознайомлення позивача із повідомленням про наступне вивільнення від 04 вересня 2019 року відповідач зобов`язаний був на виконання вимог пункту 1 частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ (в редакції на момент такого ознайомлення) надати пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 06.09.2019 позивача ознайомлено з наказом Міністерства культури України від 04.09.2019 №856/0/17-19 «Про наступне вивільнення працівників» та попереджено про наступне звільнення із займаної посади, втім відповідачем не запропоновано позивачу посад, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що свідчить про порушення вимог статті 87 Закону №889-VІІІ.

При цьому, колегія суддів враховує положення статті 49-2 КЗпП України, яка передбачає порядок вивільнення працівників.

Так, у силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи із тлумачення вказаних норм, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17 та від 30 вересня 2020 року у справі № 826/6889/17.

Втім, відповідачем не було дотримано вищевказаних норм трудового законодавства, оскільки при попередженні позивача про майбутнє звільнення із займаної посади не запропоновано всіх наявних вакантних посад, які позивач може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржений позивачем наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відтак, протиправність наказу вказує на необхідність поновлення позивача на посаді начальника відділу комунікацій та сприяння діяльності релігійних організацій Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури України.

Частиною другою ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі №820/5932/16.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа № 11-134ас18) підтримала правову позицію, сформульовану раніше Верховним Судом України, та вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу позивача складає 131 робочий день, відтак вірним є розрахунок суду першої інстанції про те, що слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 061,63 грн. (789,73 грн.*131 робочий день).

Посилання апелянта на судову практику, зокрема на постанову у справі №640/1861/20, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на задоволення позовних вимог за наслідками вирішення даної справи про поновлення позивача на посаді у Міністерстві культури України.

У той же час, судом першої інстанції вірно було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів, які б підтвердили заподіяну діями відповідача моральну шкоду, а отже не підтверджено факт заподіяння моральних страждань позивачу.

Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства культури України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук