Справа № 260/1578/19
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2021 року м. Ужгород№ 260/1578/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю сторін:

позивача - представник Лучинець О.В.,

відповідача - представник Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №330-19 від 20 вересня 2019 року позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що з 2014 року в країні його походження Ємен почалися військові дії, у зв`язку з чим його намагалися насильно примусити воювати проти уряду. Не бажаючи воювати, він втік з країни, оскільки боявся за своє життя та не хотів вбивати інших людей. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 у справі №0740/749/18, залишеному без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, встановлено протиправність рішення Державної міграційної служби України, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак за результатами повторного розгляду його заяви відповідач знову не врахував ситуацію в країні його походження з точки зору існування реальної загрози переслідування через релігійні переконання та участі у збройному конфлікті, хоча такі не змінилися.

16 грудня 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 16.12.2019 р., відповідно до якого проти задоволення позову заперечив, мотивуючи необґрунтованістю позовних вимог, зокрема, тим, що позивачу 15 червня 2018 року було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення оскаржене до суду, рішенням якого орган Державної міграційної служби зобов`язано повторно розглянути подану заяву. На виконання такого рішення суду Державною міграційною службою України повторно розглянуто заяву позивача, враховано висновки суду, зокрема з`ясовано чи могли мати місце переслідування заявника у країні громадянської належності та чи безпечно заявнику повернутися до Ємену. Однак під час проведених співбесід позивач надавав суперечливі свідчення з приводу причин виїзду. Так, під час співбесіди 15 лютого 2018 року стверджував, що залишив ОСОБА_2 , оскільки шукав можливості покращення життя у зв`язку з відсутністю миру та довіри в країні-походження. Проте вже 26 червня 2019 року заявив, що метою виїзду з країни є бажання завершити навчання та отримати вищу освіту. Отже, прибувши в Україну позивач переслідував мету отримати освіту, а не захисту. Окрім того, підтвердив, що до нього фізичне насилля не застосовувалося, членом політичних партій чи громадських організацій він не перебував, публічною особою не був. Також звертає увагу суду на те, що до приїзду в Україну позивач легально перебував у Судані та Росії. В Україну потрапив нелегально, спершу до міста Київ, потім вирушив до Одеси та Вінниці. Тому під час повторного розгляду заяви позивача не встановлено наявності обставин, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також звернув увагу суду на те, що вирішення питання про визнання особи біженцем належить до дискреційних повноважень уповноваженого органу Державної міграційної служби.

05 березня 2020 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вважає, що на виконання рішення суду у справі №0740/749/18 з позивачем було проведено всього одну співбесіду, неповно з`ясовано всіх обставин, а тому прийнято необґрунтоване рішення. Звертає увагу суду на те, що позивач є мусульманином сунітом, в країні-походження позивача намагалися насильно примусити воювати проти уряду, а тому він боїться за своє життя. В країні тривають військові дії. Окрім того, економічне становище його сім`ї важке, їм забороняють працювати. Тому обставини, що спонукали позивача покинути ОСОБА_2 ґрунтуються на релігійних і політичних конвенційних ознаках у поєднанні з певною соціальною групою. Також при повторному розгляді заяви позивача відповідач не врахував стан нової ситуації в країні-походження, відповідно до якої незважаючи на досягнення домовленостей між сторонами конфлікту про припинення вогню та проведення переговорів щодо перемир`я, в Ємені залишається катастрофічною безпекова та гуманітарна ситуація. Стосовно тверджень відповідача про його дискреційні повноваження заявляє, що спосіб відновлення порушеного права повинен бути ефективним та виключати подальші протиправні рішення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив, та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у засіданні суду 13 січня 2021 року проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву б/н від 16.12.2019.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 громадянин Республіки Ємен, араб, мусульманин суніт за релігійними переконаннями.

У січні 2017 року ОСОБА_1 виїхав з Ємену до Судану, потім поїхав в Росію, де прожив 10 місяців, звідки в жовтні 2017 року нелегально потрапив в Україну.

31 січня 2018 року ОСОБА_1 вперше звернувся до органу міграційної служби у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якості причини звернення ОСОБА_1 посилався на бажання покращити своє життя та неможливість здійснення такого в Ємені через воєнні дії, що проходять в країні, та погрози хуситів його життю у разі відмови взяти участь в таких в якості найманця (арк. спр. 27 53).

За результатами розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 рішенням Державної міграційної служби України (далі ДМС України) від 15.06.2018 №206-18 заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст. 6 ч. 1 абз. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені ст. 1 ч. 1 п. 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Не погоджуючись з таким рішенням уповноваженого органу ОСОБА_1 оскаржив його до суду. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №0740/749/18 від 21.12.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019, задоволено позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України. Скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку оскарженому рішенню ДМС України від 15.06.2018 року №206-18 суд виходив з того, що уповноважений орган, маючи всі необхідні відомості про ситуацію, що склалася в Ємені, таку інформацію належним чином не дослідив та не проаналізував в контексті реальності побоювань позивача стати жертвою діяльності терорестичних угрупувань внаслідок громадянської війни в країні.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №0740/749/18 від 21.12.2018 рішенням ДМС України №54-19 від 06.06.2019 зобов`язано Головне управління ДМС в Закарпатській області (далі ГУ ДМС в Закарпатській області) повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМС від 15.06.2018 №206-18.

Наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №70 від 19.06.2019 вирішено здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 15.06.2018 №206-18.

За результатами проведеної з ОСОБА_1 співбесіди на підставі вивчення матеріалів справи №2018VN0007 посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області 16 серпня 2019 року підготувала висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В такому посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та необхідність відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Такий висновок ґрунтується на переконанні посадової особи уповноваженого органу, що заявником не було доведено існування реальної загрози саме його життю та здоров`ю у зв`язку з ситуацією, що скалася в Ємені. Також під час співбесіди не знайшли свого підтвердження доводи заявника про те, що до нього були застосовані погрози хуситами щодо примусової участі у війні, що змусило його виїхати з країни походження. З огляду на що посадова особа ГУ ДМС в Закарпатській області дійшла висновку, що реальною причиною виїзду ОСОБА_1 було бажання здобути освіту, що є недоступним для нього в країні походження через платність та низький фінансовий стан сім`ї.

Окрім того, досліджено питання безпеки повернення заявника до Ємену з огляду на ситуацію в країні, що склалася, за результатами чого зроблено висновок про відсутність будь-якої загрози. Такі висновки базуються на повідомленні ОСОБА_1 про те, що його батьки та рідні продовжують проживати в м. Сана, старший брат безперешкодно працює в перукарні, а у родини немає проблем з хуситами (арк. спр. 75 83).

Рішенням ДМС України від 20 вересня 2019 року №330-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (арк. спр. 85).

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 01.10.2019 №4.4/25 позивача проінформовано про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 2 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 2 ст. 9 Закону визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу повторно було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Надаючи правову оцінку такій відмові суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та норм Закону, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме, расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В ході проведення з позивачем співбесід ОСОБА_1 в якості причини звернення за захистом посилався як на бажання покращити свої матеріальне становище шляхом пошуку роботи та продовження навчання, що є неможливим в країні його походження, так і на побоювання стати жертвою переслідувань з боку воєнізованих угруповань хуситів у зв`язку з не бажанням брати участь у збройному конфлікті, що має місце в Ємені.

Однак суд враховує те, що визначальною підставою для надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, є саме обґрунтовані побоювання особи стати жертвою переслідувань або ж існування реальної загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного, або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини.

П. 62 розділу «F» «Відмінність економічних мігрантів від біженців» Глави ІІ «Положення про включення» частини «Критерії для визначення статусу біженців» Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН надано визначення поняттю мігрант, відповідно до якого таким є особа, яка з причин, що відрізняються від тих, що містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. До такого вчинку її може спонукати бажанням змін або пригод, сімейні або інші причини особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Чи можна застосовувати визначення «економічний мігрант» до жертв економічних заходів загального характеру (тобто, такі заходи поширюються на все населення без винятку) буде залежати від обставин справи. Невизнання економічних заходів загального характеру не є само по собі достатньою підставою для клопотання про отримання статусу біженця. З іншого боку, те, що на перший погляд може бути економічним мотивом для від`їзду, може в дійсності включати в себе політичний фактор, а політичні погляди даної особи можуть мати більш серйозні наслідки в порівнянні з його неприйняттям економічних заходів як таких (пункт 64 розділу «F» «Відмінність економічних мігрантів від біженців» Глави ІІ «Положення про включення» частини «Критерії для визначення статусу біженців»).

Отже, самі по собі економічні мотиви, в тому числі, бажання продовжити навчання та надати фінансову допомогу рідним, не можуть стати підставою для отримання захисту в Україні. Тому оцінюючи правомірність оскарженого рішення ДМС України суд повинен оцінити можливість існування також реальної загрози позивачу стати жертвою переслідувань або його життю чи здоров`ю в країні походження внаслідок тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного, або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини

Повторно розглядаючи заяву ОСОБА_1 уповноважений орган дослідив твердження заявника, якими він обґрунтовував свої побоювання повернутися до Ємену, крізь призму наявних загальнодоступних відомостей про таку країни та ситуацію, що в ній склалася. За наслідками чого посадова особа дійшла висновку, що в даному випадку існують підстави розглядати ОСОБА_1 у якості мігранта, а не біженця, а з приводу безпеки повернення такого до Ємену вказала на можливість застосувати альтернативу внутрішнього переміщення.

Оцінюючи обґрунтованість вказаних висновків посадової особи уповноваженого органу, що стали підставою прийняття оскарженого рішення, суд враховує наступне.

На підтвердження існування обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовує реальність своїх побоювань повернутися до Ємену, позивач посилається на бажання воєнізованих угрупувань хуситів примусово залучити його до воєнних дій, а у разі відмови погрозі його життю.

З цього проводу суд зазначає наступне.

В ході проведених співбесід ОСОБА_1 неодноразово заявляв, що будь-якого особистого контакту з хуситами за період його проживання в м. Сана, що контролюється таким воєнізованим угрупуванням, він не мав, хоча відкрито відвідував школу та працював в перукарні. Також повідомив, що його родина з хуситами проблем не має, оскільки їм потрібні тільки чоловіки його віку (15 28 років). Натомість молодший (6 років) та старший (30 років) брати їх не цікавлять (арк. спр. 70).

Разом з тим, стверджував, що в 2016 році хусити приходили до його батька та просили, щоб ОСОБА_1 приєднався до них, що стало підставою його втечі з міста Сана, а потім з країни. Заявляв, що в протилежному випадку його б примусово залучили до участі у воєнних діях в якості найманця. Повідомив, що після його втечі хусити ще двічі приходили до будинку його родини та повідомили про свою обізнаність з приводу місця його проживання в Росії.

При цьому позивач підтвердив, що членом будь-якої політичної партії, релігійної чи громадської організації він не являється. Про факти свого переслідування за релігійні переконання ні під час первинних співбесід у 2018 році, а ні за наслідками повторного розгляду уповноваженим органом його заяви в 2019 році ОСОБА_1 не заявляв.

Суд також враховує те, що після переїзду з м. Сана ОСОБА_1 протягом 5-6 місяців проживав у бабусі в м. Ібб та жодного переслідування не зазнавав. Окрім того, позивач безперешкодно та легально покинув країну через м. Хадрамаут, яке, за його словами, хуситами не контролювалося. ОСОБА_1 також підтвердив, що його родина, у тому числі брати, й надалі продовжують проживати в Ємені, жодних переслідувань не зазнають, а старший брат безперешкодно працює. Більше того, ОСОБА_1 регулярно спілкується з ними засобами телефонного зв`язку.

Суд вважає, що вказані обставини ставлять під сумнів твердження позивача щодо неминучої загрози від хуситів у разі його повернення до Ємену та підтверджують можливість використати альтернативу внутрішнього переміщення в межах території країни, яку хусити не контролюють.

Отже висновок уповноваженої особи ГУ ДМС в Закарпатській області за наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_1 знайшов свого підтвердження також за результатами розгляду даної адміністративної справи.

Більше того, уповноваженим органом при розгляді заяви позивача враховано інформацію Центру новин ООН від 18.07.2019, відповідно до якої спецпосланець ООН по Ємену сповістив про свої надії на швидке завершення конфлікту в цій країні ( ІНФОРМАЦІЯ_1 а також від 15 травня 2019 року, згідно з якою на виступі в Раді Безпеки Спеціальний посланник ООН Мартін Гріффітс високо оцінив виведення збройних сил повстанців-хуситів з трьох єменських портів (https://www.refworld.org.ru/docid/5ce685557.html).

Приймаючи рішення з приводу обґрунтованості доводів позивача, суд звертає окрему увагу на особистій його заяві про відсутність наміру повернутися до Ємену навіть у разі закінчення війни, аргументовану бідністю його сім`ї та бажанням допомогти їй фінансово. Суд вважає, що вказане свідчить про те, що реальною причиною покинути Ємен стали саме економічні мотиви, що не підпадають під захист Конвенції про статус біженців 1951 року.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що ОСОБА_1 не довів існування реальної загрози життю у разі повернення до країни громадянської належності, як і переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Такі докази також не було надані до міграційного органу при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується з тим, що як гуманітарна, так і економічна ситуація в Ємені є критичною, а збройний конфлікт й досі продовжує існувати. Поряд з цим суд вважає, що наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути єдиною підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05 квітня 2018 року у справі №815/170/17 та від 05.12.2019 року у справі №520/2352/19.

У зв`язку з вищенаведеним суд вважає, що обставини, які заявляються позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд також бере до уваги ту обставину, що після виїзду з ОСОБА_3 проживав на території третіх безпечних країн: 2 тижні в Судані, де за отриманням статусу біженця не звертався, аргументуючи незнанням про існування такої можливості, а тільки оформив візу до Росії, та в Росії (арк. спр. 72). Своє бажання потрапити до Росії позивач також пояснював наміром продовжити навчання, який за відсутності фінансових можливостей реалізувати не вдалося. При цьому під час перебування в Росії звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця, однак у зв`язку з неможливістю знайти перекладача для завершення процедури був змушений виїхати до України (арк. спр. 73). В Україну ОСОБА_1 нелегально прибув у жовтні 2017 року, однак всупереч встановленому законом порядку до уповноваженого органу ДМС з відповідною заявою звернувся тільки 31 січня 2018 року.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №330-19 від 20 версня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (місцезнаходження: вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01024) про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено 22 січня 2021 року.

СуддяР.О. Ващилін