Справа № 441/1167/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 441/1167/20 пров. № А/857/15165/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Горкуши Дениса Петровича на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року (ухвалене судом під головуванням судді Українець П.Ф., повний текст рішення складено - 09.11.2020 року) у справі № 441/1167/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, третя особа - Інспектор роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрал поліції Горкуша Денис Петрович про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, суд-

ВСТАНОВИВ:

І.ОПИСОВА ЧАСТИНА

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ №2728035 від 23.06.2020 р. про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510 грн., мотивуючи тим, що в діях позивача відсутній склад правопорушення передбачений ч. 3 ст. 122 КУпАП, позаяк відповідальність за вказаною частиною настає у разі перевищення швидкості руху більш ніж на 50 км/год.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ № 2728035 від 23.06.2020 р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрито.

Стягнуто з Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції в користь ОСОБА_1 420 грн. 40 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції третя особа звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог третя особа посилається на те, що підставою для винесення оскаржуваної постанови слугували обставини, що виявлення 23.06.2020 року екіпажем патрульної поліції під час несення служби на автодорозі М12 «Стрий Знам`янка» 375 км. за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000726) порушення водієм транспортного засобу (марки «Honda CR-V н.з. НОМЕР_1 ) п. 12.4. Правил дорожнього руху, який у населеному пункті позначеному дорожнім знаком 5.45 с. Якуш Вінницького району перевищив швидкість руху на 51 км, а зокрема рухався зі швидкістю 101 км/год. При цьому вказує, що відповідно до свідоцтва про повірку №232-01/18038, виданого ДП «Укрметртестстандарт» 15.01.2020 року та чинного до 15.01.2021 року лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000726) є придатним до застосування та відповідно до листа роз`яснення від 01.10.2019 року № 22-38/49 відноситься до ручних вимірювачів руху. Не погоджується відповідач також з доводами позивача щодо порушення порядку розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності, позаяк у вказаній категорії справ передбачено спрощені процедури.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваних рішеннях.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули. Позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно свідоцтва до пристрою TruCam про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювання техніки №22-01/18038 допустимою похибкою при вимірюванні швидкості вказаним лазерним вимірювачем в ручному та автоматичному режимах складає +/- 2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.

Відтак, зафіксована на фотознімку швидкість автомобіля, на якому рухався позивач - 101 км/год є такою що містить ймовірну похибку 2 км/год (101 км 2 км). Як наслідок урахування обумовленої похибки лазерного пристрою, зібраними у справі доказами не підтверджуються обставини щодо перевищення швидкості названим транспортним засобом більш ніж на 50 км/год, що виключає відповідальність позивача саме за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

ІІІ.ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до постанови у справі про адміністративне правопорушення серія ЕАМ № 2728035 від 23.06.2020 р. (а.с. 15) ОСОБА_1 , 23.06.2019 р. о 14 год. 08 хв. на 271 км А/д М12, керував автомобілем «HONDA» н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 5.45 розміщеного в с. Якуш Вінницького району, чим порушив вимоги п. 12.4. ПДР України - перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 50 км/год., внаслідок чого скоїв правопорушення передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП та був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у розмірі 510 грн.

Позивач заперечує обставини щодо скоєння правопорушення передбаченого саме за ч. 3 ст. 122 КУпАП, а зокрема перевищення швидкості в обумовленому населеному пункті більш як на 50 км/год. Не погоджуючись з вказаною постановою оскаржив її до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно частин першої третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі -ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст. 53 Закону України «Про дорожній рух»).

Пункт 1.10 ПДР визначає значення термінів, зокрема: населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45 "Населений пункт", 5.46 "Кінець населеного пункту".

Водночас, п. 12.4 ПДР України передбачає, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частина 3 статті 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення які стосуються правил дорожнього руху, зокрема частини перша, друга, третя і п`ята статті 122.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 ст. 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Окрім того, частиною 2 ст. 283 КУпАП визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Частиною 3 ст. 283 КУпАП встановлено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, має містити також відомості, зокрема відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню

адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Наданий відповідачем відеозапис з нагрудних камер не був покладений в основу оскаржуваної постанови як доказ. Окрім того, вказаний відеозапис містить відомості щодо зупинки транспортного засобу та процедури розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та не підтверджує обставин щодо перевищення швидкості руху транспортним засобом позивача більш ніж на 50 км/годину в зоні дії дорожнього знаку населений пункт.

При цьому, із змісту оскаржуваної постанови слідує, що єдиним доказом перевищення швидкості руху транспортним засобом є дані вимірювання швидкості руху зафіксовані приладом LTI 20/20.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Врахувавши пояснення сторін та матеріали фіксації швидкості руху приладом TruCam судом встановлено, що замір швидкості рухомого транспортного засобу «HONDA» н.з. НОМЕР_1 здійснено працівником поліції шляхом тримання приладу TruCam в руках.

За наведених положень ст. 40 обумовленого Закону № 580-VIII при проведенні фіксації швидкості транспортного засобу автоматична фото- і відеотехніку повинна бути розміщена в порядку визначеному вказаною нормою Закону (стаціонарно вмонтованим способом), натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 названого Закону.

Водночас, суд зазначає, що законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів TruCam працівниками патрульної поліції ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 «Про Національну поліцію», а лист Департаменту патрульної поліції від 04.10.2018 №11299/41/2/02-2018 про використання лазерного вимірювача швидкості TruCam для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху не є нормативно-правовим актом, який змінює чи припиняє порядок використання та розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для фіксації виявлених порушень правил дорожнього руху.

Також судом враховано, що контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак « 5.70»), позаяк вказане обумовлено ч. 2 ст. 40 Закону №580-VIII, згідно якої інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку фіксацію повинна бути розміщена на видному місці.

Відповідно до Правил дорожнього руху знак 5.70 «Фото, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху», інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів.

Натомість, оскаржувана постанова не містить інформації стосовно доказу, яким підтверджувались обставини стосовно розміщення на вказаному відрізку дороги дорожнього знаку « 5.70» лише за наявності якого можливе монтування/розміщення автоматичної фототехніки і відеотехніки щодо фіксації обставин порушення правил дорожнього руху в тому числі і швидкісного режиму.

Окрім того, долучені до матеріалів справи фото та відеофіксація приладу TruCam LTI 20/20 не містить інформації щодо місця знаходження дорожнього знаку « 5.45» «населений пункт» та зони його дії в кілометровій відмітці зазначеної автодороги.

Водночас, колегією суддів враховано обставини, що позивачем в цілому не заперечується факт перевищення швидкості руху в зоні дії дорожнього знаку « 5.45» «населений пункт», проте позивачем заперечується факт перевищення швидкості саме в обсязі більше ніж 50 км/годину, відповідальність за перевищення якого визначається частиною 3 ст. 122 КУпАП. Позивач стверджує, що перевищення швидкості руху було менше ніж 50 км/год, а відтак його протиправно притягнуто до відповідальності саме за частиною 3 ст. 122 КУпАП.

Вирішуючи вказані протиріччя колегією суддів враховано, що згідно свідоцтва до пристрою TruCam про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювання техніки №22-01/18038 допустимою похибкою при вимірюванні швидкості вказаним лазерним вимірювачем в ручному та автоматичному режимах складає +/- 2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Відтак, зафіксована на фотознімку швидкість автомобіля, на якому рухався позивач - 101 км/год є такою що містить ймовірну похибку 2 км/год (101 км 2 км=99 км/год швидкість руху транспортного засобу, з яких 50 км/годину допустима швидкість, а 49 км/год швидкість руху транспорту з перевищенням). Як наслідок урахування обумовленої похибки лазерного пристрою, зібраними у справі доказами не підтверджуються обставини щодо перевищення швидкості названим транспортним засобом більш ніж на 50 км/год, що виключає відповідальність позивача саме за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Частиною першою 1 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину у розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Однак, з огляду на встановлені обставини справи позивач до відповідальності за перевищення швидкості руху за ч.1 ст. 122 КУпАП не притягався, а натомість його було притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Здійснивши аналіз приведених правових норм та фактичних обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов вірного до висновку, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого саме ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Як наслідок, оскаржувана постанова підставно скасована судом першої інстанції, а провадження у справі закрито з огляду на завершення строків притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Горкуши Дениса Петровича залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року у справі № 441/1167/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 21 січня 2021 року.