Справа № 280/275/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 280/275/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 280/275/20 (суддя І інстанції Конишева О.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання дій протиправними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (ухвалою суду від 11 серпня 2020 року замінено на правонаступника Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі відповідач, Відділ) про визнання протиправними дій головного державного виконавця та скасування постанови від 19.12.2019 про стягнення виконавчого збору у розмірі 19707,6 грн, що винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косіновим І.В.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року позов задоволений.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування скарги вказує, що відповідно до відмітки державного виконавця Якимівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області на виконавчому документі (виконавчий лист № 0828/177/2012, виданий 06.03.2013 Якимівським районними судом Запорізької області), станом на 05.11.2019 залишок нестягнутого виконавчого збору за виконавчим провадженням № 40764764 складає 18215,32 грн. Відповідно до платіжного доручення № 245 від 05.12.2019 з боржника стягнуто та перераховано на користь держави виконавчий збір у розмірі 105,88 грн. Тобто, станом на 19.12.2019 сума залишку виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника складає 18109,44 грн. Під час винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 40764764 від 19.12.2019 державним виконавцем допущено арифметичну помилку. 02.03.2020 державним виконавцем відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних, якою постановлено внести зміни (доповнення), зокрема, до оскарженої постанови, а саме: замість «Резолютивна частина: стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 19707,60 грн» зазначити «Резолютивна частина: стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 18109,44 грн».

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

18.11.2013 Якимівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області відкрито виконавче провадження № 40764764 на підставі виконавчого листа № 2/0828/177/2012 виданого 06.03.2013 Якимівським районними судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 414/08/6 від 08.09.2008 на загальну суму 253188, 37 грн. (а.с. 48-49)

20.01.2014 головним державним виконавцем Якимівського РВ ДВС ГТУІО в Запорізькій області винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 23 720,75 грн. (а.с. 56)

05.11.2019 виконавче провадження № 40764764 передано з Якимівського РВ ДВС ГТУЮ в Запорізькій області до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на підставі постанови про передачу виконавчого провадження від 31.10.2019. (т. № 1 а.с. 187-188)

05.11.2019 на виконавчому листі державним виконавцем зазначено, що залишок боргу складає 186809,32 грн, а виконавчого збору 18215,32 грн. (т. № 1 а.с. 47)

18.12.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі наданої заяви представника АБ «Укргазбанк» Довольського Д.В. про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». (т. № 1 а.с. 6-7, 195-196)

Також 18.12.2019 на виконавчому листі державним виконавцем зазначено, що рішення про стягнення основного боргу виконано частково у сумі 51454,44грн, виконавчий збір стягнуто у розмірі 5611,31грн.

19.12.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області прийнято постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 19707,60 грн. (т. № 1 а.с. 8-9)

У подальшому стягувач АБ «Укргазбанк» звернувся до приватного виконавця Сколибог О.О. із заявою від 14.01.2020 про стягнення боргу та відкриття виконавчого провадження який в свою чергу, 03.02.2020 відкрив виконавче провадження та виніс постанову про стягнення основної винагороди виконавчого збору у розмірі 20204,93 грн. (т. № 1 а.с. 30-32)

Не погоджуючись із постановою відповідача від 19.12.2019 про стягнення виконавчого збору у розмірі 19707,60 грн. позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що загальна сума виконавчого збору по постанові про стягнення виконавчого збору від 20.01.2014 складала 23720,75 грн, а станом на 18.12.2019 рішення про стягнення основного боргу виконано частково у сумі 51454,44 грн, виконавчий збір стягнуто у розмірі 5611,31грн, тобто залишок основного богу складав 186 809,32 грн, а виконавчого збору 18 215,32 грн, про що на виконавчому листі здійснено запис самим державним виконавцем. Оскільки ж постановою від 19.12.2019 державним виконавцем стягнуто з позивача виконавчий збір у більшому розмірі ніж залишок суми основного боргу, а саме 19707,6 грн, суд дійшов висновку, що дії відповідача є протиправними, а постанова від 19 грудня 2019 такою, що підлягає скасуванню.

Після ухвалення рішення судом першої інстанції головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Косіновим І.В. прийнято 2 березня 2020 року постанову, якою внесені зміни (доповнення), зокрема до постанови від 19.12.2019 ВП № 40764764 про стягнення виконавчого збору та в резолютивній частині останньої зазначено, що стягненню з ОСОБА_1 підлягає сума в розмірі 18109,44 грн, а не раніше помилково зазначена 19707,6 грн. (т. № 2 а.с. 12-14).

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Закону № 1404 (в редакції станом на час прийняття оскарженої постанови) виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, повернення виконавчого листа стягувачу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону, яке має місце у спірних правовідносинах, є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, про що правильно зазначив у постанові й суд першої інстанції.

Судом першої інстанції також правильно зазначено, що за змістом ч. 2 ст. 27 Закону № 1404 в редакції, яка набрала чинності з 28 серпня 2018 року, виконавчий збір підлягає стягненню з боржника в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а не від фактично стягнутої суми, що було передбачено редакцією ч. 2 ст. 27 Закону № 1404, яка була чинною до 28 серпня 2018 року.

Водночас проблемним питанням та складністю при вирішенні спору є те, що після повернення державним виконавцем постановою від 18 грудня 2019 року виконавчого листа стягувачу, останній 14 січня 2020 року звернувся з цим виконавчим листом для примусового виконання до приватного виконавця, який 3 березня 2020 року стягнув з позивача основну винагороду в розмірі 20204,93 грн за виконання того ж судового рішення, за виконання якого постановою від 19 грудня 2019 року стягнув виконавчий збір державний виконавець і яке є предметом оскарження в цій справі.

Апеляційний суд з цього приводу зазначає, що відповідно до статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII(далі Закон № 1403) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, як зазначалось вище, виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Отже, винагорода приватного виконавця стягується з боржника за вчинення виконавчих дій, а виконавчий збір державним виконавцем стягується за примусове виконання рішення. І основна винагорода приватного виконавця, і виконавчий збір стягується у відсотках від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що винагорода приватного виконавця і виконавчий збір, який стягується державним виконавцем, мають одну правову природу це сума коштів, яка стягується з боржника за примусове виконання рішення приватним або державним виконавцем у відсотках від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Відмінністю є лише те, що основна винагорода стягується приватному виконавцю, а виконавчий збір до Державного бюджету. Натомість, обидві суми стягуються з однієї особи боржника за виконавчим документом.

Законодавець не передбачив у Законах № 1403 та № 1404 особливостей стягнення з боржника основної винагороди та виконавчого збору у випадку, коли останні застосовуються одночасно і державним, і приватним виконавцем, тобто коли по суті з боржника відсоток від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом за примусове виконання рішення, стягується двічі спочатку як виконавчий збір, а потім як основна винагорода приватного виконавця.

Натомість, зважаючи на те, що з особи фактично двічі стягуються кошти за примусове виконання одного й того ж рішення, колегія суддів вважає, що Держава Україна в особі законодавчого органу повинна була передбачити певні особливості одночасного стягнення з боржника основної винагороди та виконавчого збору, або хоча б зазначити, що така одночасність допускається і визнається державою правомірною, тобто певним чином врегулювати таку ситуацію.

Оскільки ж спірна ситуація в чинному законодавстві України не врегульована, колегія суддів приходить до висновку, що в цьому випадку має місце прогалина в законодавстві, у зв`язку з чим відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України суд повинен виходити із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 КАС України Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право

держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне,

щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до

загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших

зборів або штрафів.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає право власності особи від свавільного втручання держави у її права.

При цьому, до поняття «майно» ЄСПЛ відносить, зокрема усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions), в т.ч. і грошові кошти.

У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ, Суд) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

У свою чергу Суд зазначає, що вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Окрім цього, Суд зазначає, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу».

У рішенні «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) від 23 січня 2014 року Суд зазначив: «…будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар…»

У справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» від 28 липня 1999 року Суд вказав, що Перший протокол, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав та свобод особи.

У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Суд вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу.

Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Аналізуючи зазначені позиції ЄСПЛ, апеляційний суд приходить до висновку, що втручання у мирне володіння майном не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном , а тому таке втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційністю.

У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між метою втручання держави в право особи на мирне володіння майном та збитками, які несе особа у зв`язку з неможливістю володіти своїм майном, має місце грубе порушення права особи на мирне володіння майном з боку держави.

Як зазначено вище, законодавцем у Законах № 1403 та 1404 жодним чином не обґрунтовано суспільну необхідність подвійного стягнення з боржника грошових коштів за примусове виконання рішення у випадку такого виконання як державним, так і приватним виконавцем, а тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність розумного співвідношення, справедливого балансу та обґрунтованої пропорційності у втручанні держави в право позивача на мирне володіння майном, а тому у спірних правовідносинах має місце порушення права позивача на мирне володіння майном з боку держави.

Колегія суддів з цього приводу також зазначає, що розумним і пропорційним в такому випадку можна визнати таке правило грошові кошти з боржника за примусове виконання рішення повинні стягуватись тим виконавцем (державним або приватним) яким фактично виконується невиконана частина рішення, тобто в спірних відносинах приватним виконавцем.

У зв`язку з цим апеляційний суд вважає, що оскаржена постанова державного виконавця є протиправною і підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про необхідність скасування цієї постанови, проте колегія суддів не погоджує його висновок про можливість скасування постанови про стягнення виконавчого збору повністю у випадку помилкового визначення державним виконавцем виконавчого збору в більшому розмірі. В такому випадку суд повинен скасувати постанову про стягнення виконавчого збору не повністю, а лише в частині, яка перебільшує правильний розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судом першої інстанції прийнято правильне рішення про задоволення позову, проте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права, що за приписами ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні в частині обґрунтування висновків суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 242, 243, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 280/275/20 змінити в частині обґрунтування висновків суду.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня отримання її копії.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко