Справа № 120/5879/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 січня 2021 р. Справа № 120/5879/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі

УСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

У позовній заяві позивач просить стягнути з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції середній заробіток за період з 14.01.2020 по 14.10.2020 в розмірі 267057,00 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 задоволено частково його адміністративний позов. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України за № 841/к від 26.02.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 18.06.2018. Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції () середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2018 по 14.01.2020 в розмірі 558135 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 29 673 грн. 00 коп. звернуто до негайного виконання.

Позивач зазначає, що станом на 14.10.2020 рішення суду про поновлення його на роботі не виконано, тому з метою стягнення середнього заробітку в сумі 267057,00 грн. за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі він звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою від 26.10.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

16.11.2020 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви у якій позивач просить виключити з числа відповідачів Міністерство юстиції України.

Ухвалою від 23.11.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (у порядку письмового провадження). Процесуальний статус відповідача набуло Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

04.01.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Обґрунтовуючи підстави відзиву відповідач зіслався на те, що позивачем не надано доказів того, що Центральне міжрегіональне управління ухиляється від виконання рішення суду. Відповідач просив врахувати, що суб`єктом призначення та звільнення позивача із посади є Міністерство юстиції України, а не Центральне міжрегіональне управління.

Тому відповідач вважає, що Центральне міжрегіональне управління не може бути зобов`язано сплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.01.2020 у розмірі 267057 грн, оскільки для цього відсутні підстави, а саме відсутнє рішення суду, яким зобов`язано Центральне міжрегіональне управління поновити позивача на посаді начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 18.06.2018.

14.01.2021 відповідачем подано клопотання про залучення до участі у справі Міністерства юстиції України, як органу який є суб`єктом призначення та звільнення позивача.

Надавши оцінку вказаному клопотанню суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення із таких мотивів.

У прохальній частині клопотання не вказано у якому процесуальному статусі відповідач просить залучити до участі у справі Міністерство юстиції України.

Водночас у мотивувальній частині клопотання відповідач наводить норми процесуального закону які врегульовують порядок та підстави залучення до участі у справі співвідповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Щодо залучення Міністерства юстиції України до участі у справі в статусі співвідповідача, то суд вважає, що підстави для постановлення такої ухвали відсутні, адже в силу п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. Тому, визначальними для віднесення певного суб`єкта до числа відповідачів у справі є пред`явлення до нього позовних вимог. На стадії відкриття провадження у цій справі встановлено, що жодних позовних вимог позивачем до Міністерства юстиції України не заявлено. Крім того, у заяві від 16.11.2020 позивач уточнив, що відповідачем за його позовом слід вважати лише Центральне міжрегіональне управління. Тому, підстави для залучення Міністерства співвідповідачем у цій справі відсутні.

Щодо залучення Міністерства юстиції України до участі у справі у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет пору на стороні відповідача, то суд вважає, що підстави для постановлення такої ухвали відсутні оскільки в силу ч. 2 ст. 49 КАС України, підставою для залучення третьої особи є встановлення судом того, що рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

Однак статус Міністерства юстиції України як органу призначення та звільнення позивача із посади не вказує про наявність підстав для залучення Міністерства третьою особою, адже спір у цій справі пов`язаний із питанням нарахування та виплату позивачеві заробітної плати, що здійснюється Центральним міжрегіональним управлінням. Водночас, обов`язки Міністерства як органу призначення у спорі із позивачем виникли лише на підставі рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18, а рішення у цій справі, виходячи із предмета спору, не змінюватиме їх обсяг.

Надавши оцінку аргументам сторін, та доказам, що подані разом із заявами по суті справи, суд встановив таке.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.08. 2017 № 3324/к «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено з 30.08.2017 року на посаду начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України за переведенням з апарату Міністерства юстиції України, з випробувальним терміном 6 місяців.

27 лютого 2018 року Міністерством юстиції України прийнято наказ від 26.02.2018 року № 841/с «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади начальника у зв`язку з встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування відповідно до пункту 2 частини першої статі 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 скасовано наказ № 841/к від 26.02.2018 та поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 18.06.2018. Рішення суду в частині поновлення на посаді звернуто до негайного виконання.

Позовні вимоги аргументовані тим, що рішення суду від 14.01.2020 про поновлення ОСОБА_2 на роботі не виконано, а тому позивач вважає, що у нього виникло право на виплату заробітної плати за час затримки виконання судового рішення за період із 14.01.2020 по 14.10.2020 (9 місяців).

Відповідач не заперечує факт невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, однак зазначає, що виконання рішення відноситься до повноважень Міністерства юстиції України.

Відтак, спір у цій справі виник щодо права позивача на виплату відповідачем заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі.

Визначаючись щодо позовних вимог суд враховує, що в силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України, однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є обов`язковість судового рішення.

Більш повно зміст цього принципу розкрито ч. 2 ст. 14 КАС України, в силу якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 ст. 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України,

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (ч. 2 ст. 372 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

У поданому відзиві відповідач не заперечив аргументів позивача про те, що рішенням суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18-а яким поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 18.06.2018 залишається не виконаним.

Згідно ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відтак, факт невиконання рішенням суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18-а про поновлення позивача на роботі вважається таким, що безспірно встановлений судом.

Невиконання рішенням суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18-а про поновлення позивача на роботі в силу ст. 236 КЗпП України, є юридичним фактом, що зумовлює виникнення у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки.

Оскільки рішення суду про поновлення позивача на роботі прийнято 14.01.2020, а позов з метою звернення до суду у цій справі позивачем оформлено 14.10.2020, суд погоджується із аргументами ОСОБА_2 про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за період із 14.01.2020 по 14.10.2020, що становить 9 місяців.

Розмір середньомісячного заробітку позивача встановлено рішенням суду від 14.01.2020 по справі № 817/892/18-а та становить 29673 грн. 00 коп.

В силу ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню із відповідача в користь позивача становить 267057 грн. при виплаті якого відповідач повинен провести відрахування передбачених законом загальнообов`язкових платежів.

Щодо аргументів відповідача про те, що органом призначення та звільнення позивача із посади є Міністерство юстиції України, а тому із Центрального міжрегіонального управління не може бути стягнуто середній заробіток, то суд оцінює їх критично із таких мотивів.

Суд погоджується із твердженнями відповідача, що органом призначення та звільнення позивача є Міністерство юстиції України. Однак, позовні вимоги у цій справі спрямовані на стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. При цьому, нарахування та виплата позивачу заробітної плати здійснювалося Центральним міжрегіональним управлінням, що відповідачем не заперечується.

Отже, позовні вимоги про стягнення із Центрального міжрегіонального управління в користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Тому рішення суду про стягнення в користь позивача середнього заробітку в сумі 29673 грн. 00 коп. підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14.01.2020 по 14.10.2020 в розмірі 267057 грн (двісті шістдесят сім тисяч п`ятдесят сім гривень) 00 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 29673 (двадцять дев`ять тисяч шістсот сімдесят три гривні) 00 коп. звернути до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції (вул. Воздвиженська, 2, м. Київ, 04071, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович