Справа № 260/971/20
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/971/20 пров. № А/857/13426/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2020 року ( головуючий суддя в суді першої інстанції Гаврилко С.Є.) у справі № 260/971/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 305260/2019/00184 від 12 жовтня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України в якому просив визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 305260/2019/00184 від 12 жовтня 2019 р.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби (88000, Закарпатська область м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, ) про визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 305260/2019/00184 від 12 жовтня 2019 року.

Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 305260/2019/00184 від 12 жовтня 2019 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Закарпатської митниці Державної фіскальної служби (88000, Закарпатська область м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, ) судові витрати із сплати судового збору у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок) грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Закарпатська митниця Державної фіскальної служби України подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в якій просить його скасувати, прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Свою апеляційну скаргу апелянт обґрунтовує тим, що 12.10.2019, позивач для перетину митного кордону у напрямку виїзду за межі митної території України, через митний пост «Лужанка» на транспортному засобі - автобус (загальний), марки Форд Транзит, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по «червоному коридору» подав до митного контролю паспортний документ фізичної особи, що дає право на перетин державного кордону України та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 02.07.2019.

Інших документів до митного контролю позивачем подано не було, що підтверджується змістом доданої до позовної заяви оскаржуваної картки відмови.

В свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу в полі S.1, яка відповідно до Технічного опису бланка свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, затвердженого наказом МВС від 17.04.2015 №447 вказує на кількість сидячих місць, зазначена цифра 17, а в полі Б.З - зазначено опис транспортного засобу «Загальний автобус- загальний мікроавтобус».

Апелянт зазначає, що такі подані документи вказували, що транспортний засіб підпадає під визначення позиції 8702 УКТ ЗЕД «Моторні транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб і більше, включаючи водія». Всього в транспортному засобу переміщувалось 11 чоловік, що підтверджується відміткою на контрольному талоні №192990 та даними ПІК «Інспектор 2006». Крім того, обрання позивачем «червоного коридору», що відповідно до норм ст.366 МК України вказує на наявність встановлених законом обмежень, підтверджується копією контрольного талону №192990. У зв`язку із тим, що інших документів, до митного контролю подано не було, посадовою особою митниці оформлено картку відмови №1ТА305260/2019/00184.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 12 жовтня 2019 року, позивач для перетину митного кордону у напрямку виїзду за межі митної території України, через митний пост "Лужанка" на транспортному засобі - автобус (загальний), марки Форд Транзит, реєстраційний номер НОМЕР_2 , подав до митного контролю паспортний документ фізичної особи, що дає право на перетин державного кордону України та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 02 липня 2019 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу FORD TRANSIT 430Е д.н.з. НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 від 02 липня 2019 року в полі S.1, яка відповідно до Технічного опису бланка свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, затвердженого наказом МВС від 17 квітня 2015 року № 447 вказує на кількість сидячих місць, зазначена цифра 17, а в полі D.3 - зазначено опис транспортного засобу "Загальний автобус - загальний мікроавтобус" (а.с. 5).

За результатами митного контролю 12 жовтня 2019 року Державним інспектором Закарпатської митниці ДФС Вернигорою І.В. прийнято рішення про відмову у пропуску транспортного засобу мікроавтобусу FORD TRANSIT 430Е д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , про що винесено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA 305260/2019/00184 від 12 жовтня 2019 року (а.с. 4).

Із вказаної картки відмови видно, що у відповідності із статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" № 2344-ІІІ від 05 квітня 2001 року автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Відповідно до статті 10 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник, який здійснює надання послуг з перевезення пасажирів та (або) вантажів, повинен мати ліцензію на провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів та (або) вантажів автомобільним транспортом, яка видається уповноваженим органом з питань ліцензування на автомобільному транспорті.

Відповідно до статті 1 частини 1 Митного кодексу України (далі по тексту МК України), законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відповідно до статті 4 частини 1 пункту 24 МК України, митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

У відповідності до статті 256 частин 1 та 2 Митного кодексу України, відмова у митному оформленні - це письмове вмотивоване рішення митного органу про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом. У рішенні про відмову у митному оформленні повинні бути зазначені причини відмови та наведені вичерпні роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Зазначене рішення повинно також містити інформацію про порядок його оскарження.

03.03.1994 року було підписано Угоду між Урядом України і Урядом Угорської Республіки про міжнародне автомобільне сполучення (далі - Угода) (набрала чинності 23.07.1995 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеної Угоди її положення стосуються міжнародних пасажирських перевезень і перевезень вантажів, що здійснюються між Україною і Угорською Республікою, а також проїжджаючих через їх території автотранспортних засобів, які зареєстровані в одній з двох країн Договірних Сторін.

Згідно з статті 2 Угоди автотранспортний засіб при перевезенні пасажирів - це автобус або будь-який дорожній автотранспортний засіб, призначений для перевезення пасажирів, число сидячих місць в якому, згідно з технічними вимогами, включаючи місце водія, більше дев`яти, а також причіп для перевезення особистого багажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Угоди перевезення пасажирів автобусами згідно з цією Угодою здійснюватимуться на підставі дозволів - які видаються другою Договірною Стороною. При кожному перевезенні, за винятком регулярного, потрібен список пасажирів.

Згідно ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-111 (далі - Закон №2344-111), автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно.

Відповідно ст.1 Закону №2344-111, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно ст.2 Закону №2344-111, законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Згідно з абзацом першим ч. 11 ст.6 Закону №2344-111 у пунктах пропуску через державний кордон України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює:

контроль наявності дозвільних документів на виконання перевезень; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів;

контроль за дотриманням перевізниками правил перевезення небезпечних вантажів; контроль внесення (нарахування) перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами України;

контроль сплати перевізниками штрафів чи виконання приписів органів контролю; ведення обліку автомобільних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

У статті 222і Митного кодексу України визначено, що у пунктах пропуску через державний кордон України митні органи здійснюють контроль за дотриманням автомобільними перевізниками законодавства України щодо міжнародних автомобільних перевезень згідно із Законом України «Про автомобільний транспорт». %

Відповідно до ст. 39 Закону №2344-111 документами, на підставі яких виконуються нерегулярні пасажирські перевезення є:

для автомобільного перевізника- ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України (при цьому, згідно наведеного визначення ст.1 Закону №2344-111 автомобільний перевізник - фізична або юридична особа);

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до ст.53 Закону №2344-111, при виконанні міжнародних перевезень пасажирів резиденти України повинні мати:

дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення;

абзац третій частини четвертої статті 53 виключено

список пасажирів (при нерегулярних та маятникових перевезеннях);

білетно-облікову документацію;

схему маршруту.

Згідно ст.55 Закону №2344-11, види дозвільних документів та порядок їх розподілу, видачі та використання українськими перевізниками при перевезенні по території іноземних країн визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, з урахуванням вимог законодавства України та законодавства країни, по території якої буде здійснюватися перевезення.

Згідно ст.9 Закону №2344-111, ліцензування на автомобільному транспорті спрямоване на визначення початкових і поточних умов надання послуг з перевезень пасажирів і небезпечних вантажів, а також найважливіших параметрів обслуговування споживачів.

Згідно ст.8 Закону України «Про транспорт» від 10 листопада 1994 року № 232/94-ВР, ліцензування окремих видів діяльності в галузі транспорту запроваджується з метою: забезпечення безпеки і надійності роботи транспорту; обмеження монополізму та розвитку конкуренції;

створення рівних умов для розвитку господарської діяльності підприємств транспорту. Ліцензії на провадження видів діяльності в галузі транспорту видаються відповідно до законодавства.

Згідно п.24 ч. 1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 2 березня 2015 року N 222-УІІІ, ліцензуванню підлягають такий вид господарської діяльності, як перевезення пасажирів автомобільним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Згідно ч. 4 п. 7 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. N 1001, господарська діяльність може провадитись частково за такими видами: міжнародні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення та міжнародні перевезення пасажирів автобусами.

Врахувавши наведені норми суд апеляційної інстанції вважає, що діяльність яку здійснював позивач, та яка становить зміст спірних правовідносин - міжнародне перевезення пасажирів автобусами, підлягає ліцензуванню.

Згідно ст.14 Господарського кодексу України ліцензування певних видів господарської діяльності є засобами державного регулювання у сфері господарювання, спрямованими на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів.

Ліцензійними умовами діяльності, яку здійснював позивач, зокрема передбачено попередню державну реєстрацію суб`єкта господарювання.

Так, відповідно до ст.19 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання підлягають державній реєстрації відповідно до цього Кодексу та закону. Згідно ст.58 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Взявши до уваги зазначені вище норми законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженнями апелянта про те, що в даному випадку недотримання позивачем вимог закону щодо державної реєстрації, як суб`єкта господарювання, не є підставою для звільнення його від обов`язку дотримання відповідних норм Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності та визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

Таким чином, ненадання позивачем до митного оформлення дозвільних документів на виконання перевезень пасажирів, вказує на правомірність відмови у пропуску транспортного засобу через митний кордон.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції не дотримано вимог частини 5 статті 246 КАС України, а саме не зазначено висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Відтак, колегія суддів приходить до переконання про те, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, а в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України задовольнити. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2020 року у справі № 260/971/20 скасувати, прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 305260/2019/00184 від 12 жовтня 2019 року - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 20 січня 2021 року.