Справа № 420/8073/20
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8073/20
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними дії щодо накладення арешту та скасування постанови про арешт майна боржника,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просила:

- визнати неправомірними дії старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Носенком С.Б. щодо накладення арешту на 67/100 частки земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0288;

- визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Носенком С.Б. від 3.05.2018р. про арешт майна боржника у ВП №56301787, якою був накладений арешт на 67/100 частки земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0288, оскільки перебуває в комунальній власності та не належить боржнику.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що на виконанні у ВПВР УЗПВР в Одеській області Південного міжрегіонального управління перебуває виконавче провадження із виконання постанови про стягнення із позивачки виконавчого збору у сумі 265 470,89грн.. В ході виконання якого, 3.05.2018р. державним виконавцем прийнято постанову про арешт нерухомого майна боржника, а саме на: 67/100 частки бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та 67/100 частки земельної ділянки загальною площею 2013,4кв.м. кадастровий номер :02:001:0288 за адресою: Одеська область, Кілійський район, с/рада Приморська, Узбережжя Чорного моря. Позивачка вважає дії держвиконавця щодо накладення арешту на 67/100 частки земельної ділянки є неправомірними, а постанова про арешт 67/100 частки земельної ділянки є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки вказана земельна ділянка перебуває в комунальній власності та не належить безпосередньо позивачці.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Носенком С.Б. щодо накладення арешту на 67/100 частки земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0288.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Носенком С.Б. від 3.05.2018р. про арешт майна боржника у ВП №56301787, якою був накладений арешт на 67/100 частки земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0288.

Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,8грн..

Не погоджуючись із даним судовим рішенням ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення скарги, скасування рішення суду та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що старший державний виконавець не мав жодних правових підстав для накладення арешту на нерухоме майно - 67/100 частки земельної ділянки загальною площею 2 013,4кв.м кадастровий номер :02:001:0288 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно не належить боржнику, а перебуває у власності інших осіб.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.317 КАС України, рішення суду скасовує та приймає по справі нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що з 3.05.2018р. на виконанні у ВПВР УЗПВР в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження за №56301787 із виконання постанови №54014663, виданої ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області від 27.04.2018р. про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчий збір у сумі 265 470,89грн..

3.05.2018р. державним виконавцем прийнято постанову про арешт нерухомого майна боржника, а саме: 67/100 частки бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та 67/100 частки земельної ділянки загальною площею 2 013,4кв.м. кадастровий номер :02:001:0288 за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою накладення арешту стала Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, відповідно до якої вищевказане нерухоме майно зареєстровано безпосередньо за ОСОБА_1 .

Водночас встановлено, що відповідно до інформаційної довідки наданої позивачкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 вбачається, що остання є виключно власником 67/100 бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", загальною площею 1 086,7кв.м, що складається з об`єктів нерухомого майна: корпусу для відпочинку "Б"; будинку для відпочинку "В"; будинку для відпочинку "Г"; будинку для відпочинку "Д"; будинку для відпочинку "Е"; будинку для відпочинку "Ж"; будинку для відпочинку "З"; будинку для відпочинку "И"; будинку для відпочинку "К"; будинку для відпочинку "Л"; будинку для відпочинку "М"; будинку для відпочинку "Н"; будинку для відпочинку "О"; будинку для відпочинку "П"; будинку для відпочинку "Р"; будинку для відпочинку "С"; будинку для відпочинку "Т"; будинку для відпочинку "У"; будинку для відпочинку "Ф"; будинку для відпочинку "Х"; будинку для відпочинку "Ц"; будинку для відпочинку "Ч"; будинку для відпочинку "Ш"; будинку для відпочинку "Є"; будинку для відпочинку "Ю"; будинку для відпочинку "Я"; будинку для відпочинку " 2А"; будинку для відпочинку " 2Б"; будинку для відпочинку " 2В"; будинку для відпочинку " 2Г"; будинку для відпочинку " 2Д"; будинку для відпочинку " 2Е"; будинку для відпочинку " 2Ж"; будинку для відпочинку " 2З"; будинку для відпочинку " 2И"; будинку для відпочинку " 2К"; будинку для відпочинку " 2Л"; будинку для відпочинку "2М"; будинку для відпочинку " 2Н"; будинку для відпочинку " 2О"; будинку для відпочинку " 2П"; їдальня " 2Т"; вбиральня " 2р"; душ " 2С"; надвірні споруди 1-3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, І, II.

У відповідності до Інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку, вищевказана земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0288 перебуває в комунальній власності.

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваних дій та рішень державного виконавця, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та скасування, судова колегія виходить з наступного.

Приписами ст.55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ч.1,2 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Аналізуючи зазначені правові норми, судова колегія зазначає, що підставою адміністративного позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В той же час, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Отже, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оскаржується. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Таким чином, з огляду на зазначене, апеляційний суд зазначає, що вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, зокрема з поміж іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Так, як вбачається із матеріалів справи, що позивачка оскаржує постанову державного виконавця від 3.05.2018р. про арешт майна боржника у ВП №56301787 в частині накладення арешту на 67/100 частки земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0288, з підстав того, що вказана земельна ділянка перебуває в комунальній власності та не належить позивачу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаною постановою також накладено арешт на 67/100 частки бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка належить ОСОБА_1 , та остання постанову державного виконавця в цій частині не оскаржує.

В світлі спірних правовідносин слід наголосити, що позивачка оскаржує акт індивідуальної дії, та Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 жовтня 2018р. (справа №9901/415/18) висловила позицію відповідно до якої законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Враховуючи те, що позивачка оскаржує постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Носенком С.Б. від 3.05.2018р. про арешт майна боржника у ВП №56301787, в частині накладення арешту на 67/100 частки земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0288, яка не належить їй, то судова колегія вважає, що відсутнє порушення прав чи обов`язків саме позивачки, у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення, яке в частині оскарження не породжує для останньої права чи обов`язків. Право вимоги в даному випадку, належить територіальній громаді.

Приписами ст.48 КАС України визначено, що суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу.

У відповідності до ч.1 ст.49 КАС України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу пред`явивши позов до однієї або декількох сторін. Задоволення позову таких осіб має повністю або частково виключати задоволення вимог позивача до відповідача.

В адміністративному процесі позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду. Неналежним позивачем є особа, якій не належить право на звернення до суду з адміністративним позовом. Заміна неналежної сторони в адміністративному процесі являє собою механізм приведення у відповідність суб`єктного складу учасників публічно-правового спору. Якщо ж неналежний позивач не згоден на його заміну належним позивачем, а судом виявлено, що право вимоги за поданим адміністративним позовом належить не йому, а іншій особі, то це виключає можливість задоволення позову особи, якій не належить право.

Оскільки положення ст.48 КАС України, яка регулює порядок заміни неналежної сторони, допускають заміну позивача лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, і суд апеляційної інстанції позбавлений права здійснювати заміну неналежної сторони апеляційний суд відмовляє у позові неналежного позивача.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020р. скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними дії щодо накладення арешту та скасування постанови про арешт майна боржника - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв