Справа № 540/3151/20
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/3151/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області, за участю третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

І. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (надалі - відповідач, ТУ ДСА в Херсонській області), за участю третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області ( надалі - третя особа, ГУ ДКСУ у Херсонській області), у якому просить:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо виплати судді Чаплинського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47 320,00 грн.;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області виплатити судді Чаплинського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року на підставі ч. ч. 2,3,5,6 ст. 135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2020 року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у загальній сумі 99 650,79 грн.;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Вказані вимоги позивачка обґрунтовує обставинами викладеними у позові, які полягають у тому, що вона призначена на посаду судді Чаплинського районного суду Херсонської області Указом Президента України від 24.09.2016 року. Наказами Чаплинського районного суду від 19.08.2017 року та 08.09.2020 року позивачку обрано головою Чаплинського районного суду із встановленням із 19.08.2017 року щомісячної доплати за перебування на адміністративній посаді у розмірі 10% посадового окладу. 13.04.2020 року ВРУ прийнято Закон № 553-ІХ, яким ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29, якою встановлено обмеження щодо виплати суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року. Зазначений Закон набрав чинності 18.04.2020 року, після опублікування його у газеті Голос України від 17.04.2020 року № 68, тобто саме з цього часу відбувається порушення відповідачем права на отримання позивачкою суддівської винагороди у розмірі, визначеному ст. 135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів". У квітні 2020 року відповідач нараховував і сплачував позивачеві щомісяця суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому відповідачем безпідставно не застосовано і не сплачено суддівську винагороду позивачеві у розмірі посадового окладу 30 прожиткових мінімумів доходів громадян (63 060 грн.), доплати за обіймання посади голови Чаплинського районного суду Херсонської області - 10 відсотків посадового окладу. Недоплачені позивачці суми складових суддівської винагороди та їх види відображено у відповідному розрахунковому листі - довідці про доходи, що складені відповідачем. Разом за квітень-серпень 2020 року відповідач протиправно не сплатив позивачці суддівську винагороду у розмірі 99 650,79 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч. ч. 1,3 ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року №294-ІХ зі змінами абз. 9 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" ЗУ "Про внесення змін до ЗУ "Про державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року №553-ІХ. У даному рішенні, зокрема, зазначено, що після закінчення строку дії обмеження втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України. Позивачка вважає дії відповідача, щодо виплати їй суддівської винагороди з застосуванням обмеження, протиправними та такими, що порушують її право як працюючої професійної судді, на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" і яке не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.

18.11.2020 відповідачем надано до суду відзив на позов, яким заперечує проти його задоволення, вказуючи, що відповідно до ч.2 ст.135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України с найважливішою функцією держави. Постановою КМУ від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 на всій території України з 12.03.2020 року встановлено карантин. 13.04.2020 року ВРУ прийняла ЗУ №553-ІХ "Про внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який набрав чинності 18.04.2020 року Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у редакції Закону № 553-ІХ, встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, зокрема, суддівська винагорода суддів нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року. Таким чином, нарахована суддівська винагорода суддів, починаючи з 18.04.2020 року, обмежується максимальним розміром 47 230 грн. на місяць, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Зазначає, що складові суддівської винагороди, визначені ст. 135 Закону окремо скороченню не підлягають, а Закон № 553-ІХ не визначає відповідної процедури, розрахунок суддівської винагороди здійснювався на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру застосовувалося до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. Отже, відповідно до ст. 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення. У зв`язку з тим, що дія ч. ч. 1, 3 ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020 року, таким чином, у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року останні були чинними і на підставі них відповідачем здійснювалося нарахування та виплата позивачці суддівської винагороди. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа у справі не скористалася правом подати до суду пояснення щодо позову або відзиву, про яке їй було роз`яснено ухвалою суду від 26.10.2020 року з штриховим ідентифікатором поштового відправлення 144, яке було направлене на адресу третьої особи, та отримане представником третьої особи, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 26.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в письмовому провадженні.

За змістом ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Враховуючи перебування судді на лікарняному та відпустці за сімейними обставинами повний текст судового рішення складено та підписано 18.01.2021 р., тобто у перший робочий день.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 24.09.2016 року "Про призначення суддів" призначено на посаду судді Чаплинського районного суду Херсонської області строком на 5 років.

Наказом в.о. голови Чаплинського районного суду Херсонської області №02-01/91 від 03.10.2016 року ОСОБА_1 зараховано на посаду судді вказаного суду.

Наказами Чаплинського районного суду від 19.08.2017 року, від 08.09.2020 року ОСОБА_1 обрано головою Чаплинського районного суду із встановленням з 19.08.2017 р. щомісячної доплати за перебування на адміністративній посаді у розмірі 10 % посадового окладу.

Відповідно до довідки ТУ ДСА в Херсонській області від 01.10.2020 року №1323/02 виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з квітня 2020 р. по серпень 2020 року включно проводилася із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", внаслідок чого позивачці було нараховано, але не виплачено суддівської винагороди за спірний період в сумі 102 494,99 грн.

Не погоджуючись з виплатою суддівської винагороди з урахуванням обмежень за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до ст. 8 Основного Закону України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно п. 14 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.

В силу ч.ч.1, 2 ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За змістом ч.1, 2 ст.135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини 3 вказаної статті передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 р. № 392.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. № 553-IX (далі - Закон № 553-IX), чинним з 18.04.2020 р., Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено статтею 29, якою установлено, що "у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

VI. Оцінка суду

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією та Законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Як вбачається зі змісту Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 року, рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їх незалежність та неупередженість.

У Основних принципах незалежності судових органів (Схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) визначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Правосуддя вимагає, щоб кожен мав право на справедливий і публічний розгляд в компетентному, незалежному та об`єктивному суді відповідно до принципів, проголошених в Загальній декларації прав людини (ст. 10), Міжнародному пакті про громадянські й політичні права (ст. 14) та інших документах Організації Об`єднаних Націй. Для здійснення цього права необхідно мати незалежний судовий орган. Пунктом 11 Основних принципів регламентовано, що термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватись законом.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, незаконності зміни розмірів суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 18.06. 2007 року № 4-рп/2007, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 11.03.2020 року, від 18.02.2020 року № 2-р/2020).

У рішенні від 11.03.2020 року № 4-р/2020 у справі № 1-304/2019 (7155/19), в якій розглянуто конституційне подання Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, "Про внесення змін до ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16.10.2019 року № 193-IX, "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 року №1798-VIII, Конституційний Суд висловив позицію, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Як зазначалось вище, розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", а тому є спеціальним нормативно-правовим актом щодо визначення розміру суддівської винагороди.

При наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки ЗУ "Про внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-IX не скасовано норму Закону №1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди, при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами ст. 135 Закону №1402-VIII, а не ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції ЗУ "Про внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік"), застосування якої прямо суперечить нормі ст. 130 Конституції України.

Посилання відповідача про те, що проводити нарахування і виплати суддівської винагороди можливо лише в рамках законодавства України в межах видатків Державного бюджету України не нівелюють висновок суду про необхідність застосування при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди спеціального Закону №1402-VIII.

При цьому суд зазначає, що за приписами ст. 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на виплату суддівської винагороди не дозволив ТУ ДСА України в Херсонській області провести такі виплати ОСОБА_1 за спірний період у повному обсязі, відповідач до суду не надав.

Варто зазначити, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

28.08.2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі №10-р/2020 за конституційним поданням Верховного Суду та визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2020 року №294-ІХ; абз. 9 п. 2 розділу II "Прикінцеві положення" ЗУ "Про внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-ІХ.

У п. 4.3 цього рішення вказано: "Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України".

Відтак, здійснення будь-яких обмежень стосовно визначених Конституцією України гарантій суддівської незалежності на підставі нормативних актів, які не визначають правовий статус органів судової влади, є незаконним.

Згідно з частиною 1 статті 91 Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункти 3, 4 ч. 1 ст. 5 КАС України).

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що відповідач протиправно не здійснював позивачці виплати суддівської винагороди за період з квітня 2020 р. по серпень 2020 р. включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що свідчить про його протиправну бездіяльність.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Частина перша та друга ст. 245 КАС України передбачає, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Як встановлено судом, відповідно до довідки ТУ ДСА в Херсонській області від 01.10.2020 року №1323/02 ОСОБА_1 нараховано у період з квітня 2020 р. по серпень 2020 р. включно суддівську винагороду без суми обмеження, у розмірі 473 101,51 грн., проте, не виплачено відповідачем в повному обсязі, враховуючи застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Таким чином, відповідачем за спірний період була нарахована позивачці суддівська винагорода, проте враховуючи вищевказані обмеження, недоплачена в сумі 102 494,99 грн.

Разом з тим, з резолютивної частини позову вбачається, що позивачка просить зобов`язати ТУ ДСА в Херсонській області виплатити їй суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року на підставі ч. ч. 2,3,5,6 ст. 135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2020 року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у загальній сумі 99 650,79 грн.

Натомість суд зауважує, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 виплата суддівської винагороди здійснюється в повному обсязі без обмеження максимальним розміром 47 230 грн. на місяць з 28 серпня 2020 р.

Отже, в межах встановлених судом обставин, у відповідача виникає обов`язок провести позивачці виплату недоотриманої нею частини суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включено, а не по 28 серпня 2020 року, як це зазначає позивачка і тому вимоги позивачки у цій частині позову не підлягають задоволенню. .

Щодо твердження позивачки про виплату їй суддівської винагороди за спірний період у загальній сумі 99 650,79 грн., то з урахуванням даних довідки ТУ ДСА в Херсонській області сума недоотриманої ОСОБА_1 суддівської винагороди складає 102 494,99 грн.

При цьому, суд не вправі визначати конкретні суми суддівської винагороди, які слід виплатити позивачці, оскільки відповідно до законодавства на обчислення таких сум впливають інші чинники, які не відомі суду, проте, входять до компетенції відповідних структур відповідача, а відтак вимоги позивачки у цій частині позову також не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, суд вважає за необхідне зобов`язати ТУ ДСА України у Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату недоотриманої нею частини суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки).

Стосовно вимоги позивачки про зобов`язання відповідача допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, то суд зазначає наступне.

Статтею 371 КАС України визначено категорії адміністративних справ, рішення по яких виконуються або можуть виконуватися негайно, тобто до набрання рішенням законної сили.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Тобто, негайне виконання в межах сум платежу за один місяць застосовується у разі стягнення грошових сум.

Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників або з власної ініціативи може звернути до негайного виконання рішення, у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 ч.1 цієї статті (п. 1 ч. 2 ст. 371 КАС України).

Оскільки рішення суду у даній справі носить зобов`язальний характер, а не стягнення коштів з відповідача, тому відсутні підстави для вирішення питання щодо негайного виконання рішення суду у даній справі.

Щодо вимоги позивачки про зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, то суд враховує таке.

Згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги предмет спору та обставини даної справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачкою не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від його виконання за наслідками набрання даним рішенням законної сили.

Крім того, суд звертає увагу позивачки на те, що відповідно до ст. 383 КАС України, особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

VII. Висновок суду

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. (частини 2, 3 ст. 14 КАС України).

Частиною 1 ст. 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

VІІI. Розподіл судових витрат

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (місце знаходження: 73000, м. Херсон, вул. Перекопська, буд. 5, ), за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Херсонській області (місце знаходження: 73003, м. Херсон, вул. Старообрядницька, 21, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (73003, м. Херсон, вул.Перекопська, 5, ) щодо виплати судді Чаплинського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області виплатити судді Чаплинського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 недоотриману частину суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

кат. 106020000