Справа № 580/4218/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4218/19 Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» про зобов`язання вчинити певні дїі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- зобов`язати посадових осіб КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» зняти позивача з «фейкового» обліку, оскільки в приміщенні відповідача вона ніколи не була, не оглядалася, не обстежувалась;

- визнати неправомірними дій директора відповідача.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року клопотання Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про закриття провадження у справі задоволено, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про зобов`язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи та порушено право позивача на доступ до правосуддя.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт наполягає, що у межах даної справи Шостим апеляційним адміністративним судом вже було скасовано ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження та визначено необхідність її розгляду Черкаським окружним адміністративним судом.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 жовтня 2019 року у справі № 712/13735/19, яка набрала законної сили, у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено та роз`яснено право звернення до адміністративного суду.

27 грудня 2019 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» про зобов`язання вчинити певні дїі.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 січня 2020 року у відкритті провадження було відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду по суті, зазначаючи, що з аналогічним позовом вона зверталася до Соснівського районного суду м. Черкаси, але у відкритті провадження їй було відмовлено та зазначено, що такий спір підлягає вирішенню в порядку КАС України.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 12 січня 2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Черкаського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 07 квітня 2020 року суддею Рідзелем О.А. справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року клопотання Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про закриття провадження у справі задоволено, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про зобов`язання вчинити певні дії закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що предмет спору не стосується здійснення відповідачем владної управлінської функції, а стосується відносин медичного забезпечення. Включення осіб до обліку медичної установи не стосується публічних правовідносин і стосується права позивача на повагу до її приватного життя. Тому суд дійшов висновку про підвідомчість спору місцевому загальному суду в порядку цивільного судочинства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій.

За правилами пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Зокрема, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України).

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Так, визначальним для розуміння спору як адміністративно-правового є не тільки участь суб`єкта владних повноважень, але й характер відповідного спору та його наслідки для суб`єкта спірних правовідносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та /або їх посадовими особами у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Тому, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 , звертаючись до адміністративного суду з позовом про зобов`язання зняти її з «фейкового» обліку, оскільки в приміщенні відповідача вона ніколи не була, не оглядалася, не обстежувалась, заявляє позовні вимоги до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» та обґрунтовує свої вимоги положеннями статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» щодо презумпції психічного здоров`я.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, згідно зі статутом Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради», затвердженим головою Черкаської обласної ради від 03.01.2019 №15-р відповідач є комунальним унітарним некомерційним підприємством, що надає послуги медичної допомоги особам, що страждають на психічні розлади, що свідчить про неналежність відповідача до категорії суб`єктів владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 КАС України.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що держава сприяє розвитку закладів охорони здоров`я усіх форм власності. Порядок створення, припинення закладів охорони здоров`я, особливості діяльності та класифікація закладів визначаються законом. Мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формується з урахуванням потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно принципів, закріплених статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

На підставі частини першої статті 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, здійсненні їх соціального захисту, наданні їм соціальних послуг або проходженні ними спеціального навчання, можуть бути оскаржені, за вибором таких громадян, до власника закладу з надання психіатричної допомоги, закладу соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, спеціального навчального закладу або уповноваженого ними органу, або у порядку підлеглості до вищого органу чи посадової особи, або безпосередньо до суду.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Припинення дії, яка порушує право, відповідно до пункту 3 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як було зазначено вище, предметом спору є неправомірні, на думку позивача, дії відповідача щодо включення позивача до обліку осіб з психічними розладами.

Колегія суддів зазначає, що зазначений спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а носить приватноправовий характер, зокрема захист особистого немайнового права позивача, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що розгляд Черкаським окружним адміністративним судом цієї справи, не віднесеної законом до його юрисдикції, суперечитиме нормам процесуального права та висновкам Європейського суду з прав людини.

При цьому, позивач не позбавлена права оскарження ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 жовтня 2019 року у справі № 712/13735/19 про відмову у відкритті провадження разом із поданням заяви про поновлення строку на її апеляційне оскарження та наведенням відповідних поважних підстав для поновлення строку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» про зобов`язання вчинити певні дїі.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 19 січня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма