Справа № 160/864/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року Справа № 160/864/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСерьогіної О.В.
за участі секретаря судового засіданняГанжі О.С.
представника позивача представника відповідача Крісак М.В. Донцова Є.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "РІЧ" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
21.01.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Річ" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просило:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у податкового органу були відсутні підстави для винесення ППР на підставі акту перевірки за відсутності письмової відповіді про результати розгляду заперечень. Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 року розгляд справи було призначено в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.02.2020 року.
18.02.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в який позивач зазначив наступне. Винесення ППР не уповноваженою особою та не посадовою особою контролюючого органу свідчить про порушення процедури прийняття такого рішення.
24.02.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Річ" було надано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить:
- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2019 року №000626501.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року вказану заяву було залишено без руху у зв`язку з недоплатою судового збору та надано строк для усунення недоліків.
26.02.2020 року позивачем були усунуті недоліки заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог у даній справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року зупинено провадження у даній справі.
09.04.2020 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких представник зазначає, що ОСОБА_1 мала право на підписання оскаржуваних ППР на підставі наказу від 06.09.2019 року №24. Витрати сформовані в результаті списання малоцінних та швидкозношуваних предметів позивача, які не відповідають визначенню запасів для цілей бухгалтерського обліку не можуть бути відображені у складі витрат за 2018 рік та за 1 квартал 2019 року. Також проведеною перевіркою встановлено наявність ознак використання підприємства в схемі штучного формування податкового кредиту з ПДВ шляхом оформлення «безтоварних» договорів по ланцюгу постачання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання призначити на 11.11.2020 року.
Усною ухвалою суду від 02.12.2020 року, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.12.2020 року. У судовому засіданні, відкритому 09.12.2020 року, оголошена перерва на 16.12.2020 року.
У судове засідання з`явився представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, що наведені у позові.
Представник відповідача вимоги позову не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
- №000626501, яким застосовано штраф у розмірі 10% у сумі 150,68 грн.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - ПКУ України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Суд зазначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (п.44.1 ст.44 ПКУ).
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності. (п.44.1 ст.44 ПКУ).
Об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. (п.134.1.1 ст.134.1 ПКК).
Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
дата отримання платником податку товарів/послуг;
Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.
Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).
Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку. (п. 198.2. ст. 198 Податкового кодексу України).
Відповідно до п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше:
ніж через 180 календарних днів з дати складення податкової накладної;
для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку;
для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно.
За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Із наведеного вбачається, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ, є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та як підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару.
Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених за виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства України.
Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 (далі по тексту - Наказ № 88).
Відповідно до пункту 1.2 Наказу №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.2.1 Наказу №88).
Згідно з пунктом 2.4 Наказу № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача, тощо.
Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Сама по собі наявність первинних документів (актів надання послуг та податкових накладних) не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій, а також не доведення факту дійсного руху активів та товару між учасниками відповідних операцій.
З цього приводу також звертається увага, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб`єктом, який зменшує суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету на суму податкового кредиту. Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Судом встановлено, що між ТОВ «Будмашпром» (Постачальник) та ТОВ НВП «Річ» (Покупець) укладений договір поставки №2611/1 від 26.11.2018 року, предметом якого є передача у власність покупця навантажувача JCB 535-60.
Надані позивачем первинні документи складені у відповідності до п.44.1 ст.44 ПК України, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", дають можливість ідентифікувати осіб, що брали участь у господарських операціях, будь-яких зауважень щодо оформлення первинних документів податковим органом ні в акті перевірки, ні під час розгляду справи не висловлено.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Разом з тим, ст. 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому органи державної податкової служби України не позбавлені права та можливості вжити необхідних заходів у тому числі примусового характеру до порушника податкового законодавства ТОВ «Дербі», ПП «Транс Брок», ТОВ «УкрРескрс-Постач», ТОВ «Торгівельний Сектор», ТОВ «Авто- Сейл», ТОВ «Дніпроресурспостач» (анулювати реєстрацію платника ПДВ, донарахувати суму податку, звернутися до суду з позовом про скасування державної реєстрації тощо).
Чинним законодавством України не передбачено обов`язку платника податків, а також не надано йому права перевіряти достовірність даних, які вказуються контрагентами його контрагента в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов`язкових платежах. Це саме стосується і перевірки платником податків намірів контрагентів щодо сплати ними державі податків.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним, оскільки, така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів ТОВ «Дербі», ПП «Транс Брок», ТОВ «УкрРескрс-Постач», ТОВ «Торгівельний Сектор», ТОВ «Авто- Сейл», ТОВ «Дніпроресурспостач» та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Варто врахувати, що згідно з частиною 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності). Єдиною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (стаття 234 ЦК України).
Відповідачем в Акті перевірки не наведено обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.
Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною другою якої визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
На сьогоднішній день, судами України при вирішенні спорів з податковими органами застосовані три основні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Інтерсплав» проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес АД» проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03).
Рішення Європейського суду з прав людини у податкових спорах не дозволяють поставити публічний інтерес (наповнення бюджету) вище приватного (свобода господарської діяльності та захист права власності). За інших обставин платник податку не має нести відповідальність за порушення законодавства своїми контрагентами.

Так, у пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Бізнес Суппорт Центр проти Болгарії» суд наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Суппорт Центр) це не мало б.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» висловлено позицію, відповідно до якої суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 року) Європейський суд з прав людини вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення встановлений законом, є передбачуваність. Норму не можна вважати законом, якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

З наведеного вбачається, що особа, діючи у відповідності до встановленої законодавством України поведінки у рамках певних обставин, очікує досягнення певного результату та прогнозує конкретні ситуації у правовідносинах з контролюючим органом.

А саме, при сплаті податку на додану вартість особа має розраховувати на використання податкового кредиту в порядку, визначеному податковим законодавством.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.12.2019 року №.

Що стосується визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення № суд зазначає наступне.

З розрахунку до податкового повідомлення-рішення від 27.12.2019 року вбачається, що позивачем занижено податок на додану вартість у наступних податкових деклараціях:

- за листопад 2016 року (граничний термін подання звітності 22.08.2016 року ) на суму 1352 грн.;

- за липень 2017 року (граничний термін подання звітності 21.08.2017 року) на суму 4471 грн.;

- за серпень 2017 року (граничний термін подання звітності 20.09.2017 року ) на суму 10788,00 грн.;

- за липень 2018 року (граничний термін подання звітності 20.08.2018 року) на суму 1676 грн.;

- за лютий 2019 року (граничний термін подання звітності 20.03.2019 року) на суму 13094 грн.

У пункті 3.1.2.2 акту перевірки податковий орган зазначає про заниження позивачем податку на додану вартість за листопад 2016 року шляхом завищення сум від`ємного значення у податковій декларації на суму 1352,00 грн.

В свою чергу, ТОВ НВП «РІЧ» податкова декларація за листопад була подана 19.12.2016 року (граничний термін подання припадав на 20.12.2019 року).

Так, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її тактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Податкове повідомлення-рішення № на суму 1352,00 грн. було винесене 27.12.2019 року (на 1102 день з моменту граничного строку подання декларації за листопад 2016 року), що свідчить про його невідповідність вимогам п.п. 102.1 ст. 102 ПК України.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 року по справі №803/691/17 висловив позицію щодо необхідності дотримання контролюючим органом строків проведення перевірки та нарахування грошових зобов`язань відповідно до ст. 102 ПК України.

Також суд зазначає, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, останні відображають в акті перевірки всі факти, пов`язані з порушеннями, допущеними суб`єктами господарювання.

Згідно з пунктом 5 розділу II Порядку оформлення результатів документальних звірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків юридичними особами та їх відокремленими підрозділами від 20.08.2015 року № 727 факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, акт перевірки як носій доказової інформації, яка в подальшому має використовуватися контролюючим органом для прийняття рішення щодо визначення платникові податків грошових зобов`язань, повинен містити -вичерпну інформацію про виявленні порушення платником податків вимог податкового законодавства.

З огляду на той факт, що акт перевірки не містить відомостей про порушення позивачем податкового законодавства в частині заниження ПДВ у декларації за лютий 2019 року на суму 13094 грн., оскаржуване податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі такого акту перевірки, не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в цій частині.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ за податковими зобов`язаннями в сумі 14446 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 7223 грн.

Що стосується вимоги про визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення № з податку на прибуток приватних підприємств, яким збільшено суму грошового зобов`язання за податковими зобов`язаннями на суму 632060 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 158015 грн., суд зазначає наступне.

За період з 01.10.2016 року по 31.03.2019 року позивачем відповідно до наданих регістрів бухгалтерського обліку відображено списання малоцінних швидкозношуваних предметів на витрати підприємства.

До складу витрат за 2018 рік включено: апарат зварювальний напівавтоматичний для дугового зварювання, 220В, 5,5 кВТ на суму 25700,40 грн.; апарат побутовий для миття водою (потужність 1200Вт) на суму 40605,84 грн.; апарат побутовий для миття водою (потужність 1800Вт) на суму 262097,50 грн.; безсальникові відцентрові насоси для опалювальних систем та систем гарячого водопостачання на суму 203486,40 грн.; інструменти ручні з вмонтованим електричним двигуном, працює від зовнішнього джерела: дрилі на суму 423888,80 грн. За 2019 рік включено: апарат побутовий для миття водою (потужність 1800Вт) на суму 131048,75 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 500вТ) на суму 140136,81 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 500 Вт на суму 180992,52 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 750 Вт) на суму 192986 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 750 Вт) на суму 30214,08 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 750 Вт) на суму 129668,46 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 750 Вт) на суму 139998,10 грн.; насос погружний одноступінчатий (потужність 950 Вт) на суму 233724,16грн.

Згідно з приписами п. 6 П(С)БО у складі малоцінних та швидкозношуваних предметів обліковують предмети які використовують протягом не більше 1 року або нормального операційного циклу, яких довший за 1 рік.

Малоцінні та швидкозношувані предмети (надалі по тексту МШП) це запаси, які не відразу споживаються і виробництві чи з іншою метою) та використовуються протягом не більш ніж одного року нормального операційного циклу, якщо він довший за рік).

Відповідно, якщо придбаваються запаси, які утримуються підприємством не з метою подальшого продажу та використання яких є довготривалим, то в бухобліку вони зараховуються на баланс як МІІІП.

Отже, інструменти, господарський інвентар, спеціальне обладнання, як правило, належать до МШП.

Відтак, МШП слід обліковувати в податковому обліку за тими самими правилами, що й звичайні запаси (списання у виробництво чи використання).

Але основний критерій визначення МШП - термін використання.

Облік МШП ведеться на рахунку 22 "Малоцінні швидкозношувальні предмети". За дебетом рахунка 22 відображаються придбані (одержані) або виготовлені МШП за первісною

вартістю, за кредитом - відпускання МШП в експлуатацію за обліковою вартістю зі списанням на рахунки обліку витрат, а також списання нестач і втрат від псування таких предметів.

Відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №291 від 30.11.1999 року до МШП належать предмети, що використовуються протягом не більше одного року або нормального операційного циклу, якщо він більше одного року, зокрема: інструменти, господарський інвентар, спеціальне оснащення, спеціальний одяг тощо.

Інструкція № 291 не містить вичерпного переліку предметів, що відносяться до МШП.

В жодному з зазначених нормативних актів не вказано, що підприємство повинно при визначенні строку користування запасом керуватися гарантійним строком використання відповідної одиниці техніки, обладнання чи інструменту.

В цілях класифікації орієнтуються на передбачуваний (очікуваний) строк використання відповідного матеріального активу. Цей висновок випливає з трактування терміна «основні засоби», наданого в п. 4 П(С)БО 7. Там для визнання матеріальних активів основного засобу як «мірило» встановлено очікуваний строк корисного використання (експлуатації) понад 1 рік (або операційний цикл, якщо він довше року).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, якщо очікується, що матеріальний актив прослужить не більше 1 року або операційного циклу (коли він триваліший за рік), то це МШП. В іншому разі (якщо строк служби довше року) такий предмет вважається необоротним активом і підлягає зарахуванню до складу 03.

З наведеної таблиці на cтop. 5-6 акту перевірки не вбачається жодної ідентифікації списаних МШП (марки, дати випуску, країни виробника), і відповідно їх зв`язку з товарами на профільних сайтів щодо гарантійного строку використання.

З огляду на викладене, суд зауважує, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат передані в експлуатацію предмети (інструменти та дрібне обладнання), оскільки це повністю відповідає визначенню запасів для цілей бухгалтерського обліку.

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 27.12.2019 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується визнання протиправними та скасувати податкових повідомлень-рішень від 27.12.2019 року № та №, суд зазначає наступне.

В акті перевірки встановлено, що позивачем не відображено доходи, отримані платниками податку від здачі в оренду нерухомого майна та суми утриманого з них податку з доходів фізичних осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у податковому розрахунку за ф. 1ДФ під ознакою «106» за 1 квартал 2016 року.

Згідно з п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПКУ податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV Податкового Кодексу.

Відповідно до пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 51.1 ст. 51, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 ПКУ особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування.

Відповідно до абз. «б» п. 176.2 ст. 176 ПКУ особи, які відповідно до ПКУ мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені ПКУ для податкового кварталу (протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу), податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Так, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її тактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення (ст. 102 ПКУ).

Податкові повідомлення-рішення №, № були винесені 27.12.2019 року (на 1325 день з моменту граничного строку подання податкового розрахунку за 1 квартал 2016 року), що свідчить про їх невідповідність вимогам п.п. 102.1 ст. 102 ПК України.

Відтак, податкові повідомлення-рішення від 27.12.2019 року №, № є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.12.2019 року № про застосування штрафних санкцій за порушення строку розрахунків у сфері ЗЕД на загальну суму 20 786,51 грн., суд не знаходить підстав для його скасування, з огляду на наступне.

ТОВ НВП «РІЧ» було подано заявку для участі у виставці «Inno Trans 2018» (Німеччина), організатором якої є Messe Berlin GmbH, підприємству було присвоєно номер учасника та виставлено інвойс від 09.04.2018 року №3110412А181701 на суму 6337,00 евро.

На виконання умов участі у виставці «Inno Trans 2018» TOB НВП «РІЧ» 08.05.2018 року було перераховано 6 337,00 євро на адресу Messe Berlin GmbH плату по інвойсу від 09.04.2018 року №3110412А181701 - граничний термін 04.11.2018 року.

За результатами проведеної виставки було укладено акт виконаних робіт від 26.11.2018 року № 01 на суму 6337,00 ЄВРО.

Також, між позивачем та "Shanghai Qinghui Machinery Co.", LTD (Китай) було укладено зовнішньоекономічний контракт від 07.06.2018 року №С181101, предметом якого є зобов`язання постачальника з виготовити кришку крепіжну Р100.10.002-2. Умови оплати: 50% попередня оплата протягом 7 днів з дати отримання рахунку, фінальний платіж сплачується протягом 7 днів з дати отримання замовником повідомлення. Умови поставки: вказано у додатках до контракту згідно «Інкотермс 2010». Загальна вартість контракту: 540000 дол. США. Термін дії контракту: діє до повного виконання всіх зобов`язань згідно діючого договору.

На виконання умов зовнішньоекономічного контракту від 07.06.2018 року №081101 за період з 01.01.2016 року по 31.03.2019 року позивачем перераховано на адресу "Shanghai Qinghui Machinery Co.", LTD (Китай) передплати у загальній сумі 27000,00 дол. США (еквівалент 705683,23 грн.), одержано товару на загальну суму 33264,00 дол. США (еквівалент 929209,53 грн.), в т.ч. товар в сумі 14256,00 дол. США надійшов з порушенням законодавчо встановлених граничних термінів розрахунків.

Позивачем до перевірки надано товаросупровідний документ міжнародну товарно-транспортну накладну СМR від 19.12.2018 року №425490 до ВМД типу ІМ 40 ДЕ від 21.12.2018 року № UA»110180/2018/423517 (графа 0730 ВМД) з відміткою Одеської митниці ДФС «під митним контролем» від 19.12.2018 року, що свідчить про дату перетину товару митного кордону 19.12.2018 року.

Згідно абз. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 року №185-94-ВР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, (надалі по тексту ЗУ № 185/94-ВР) імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Відповідно до абз. 3, 4 ст. 2 ЗУ № 185/94-ВР строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України. Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Крім того, вимогами п. 3.1, 3.2 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями №136 від 24.03.1999 року (чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що імпортні операції резидентів [крім інвесторів (представництв іноземних інвесторів на території України) за угодами про розподіл продукції, контроль за своєчасністю розрахунків яких не здійснюється], які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує встановлений законодавством України строк з моменту здійснення авансового платежу, виставлення векселя на користь постачальника товару, що імпортується, або при застосуванні розрахунків у формі документарного акредитива з моменту здійснення банком платежу на користь нерезидента, потребують одержання висновку. Відлік законодавчо встановленого строку розрахунків банк починає з наступного календарного дня після дня здійснення операцій, вказаних у п. 3.1 цієї Інструкції.

Відповідно до абз.1-4 п.3.3 ст.3 Інструкції №136 банк знімає з контролю операцію резидента в разі імпорту товару з увезенням його на територію України після: отримання інформації про цю операцію в реєстрі МД (типу ІМ-40 "Імпорт", ІМ-41 "Реімпорт". 1М-72 "Безмитна торгівля". ІМ-75 "Відмова на користь держави". ІМ-76 "Знищення або руйнування") - якщо для митного оформлення продукції використовується МД: пред`явлення резидентом документа (крім МД, який використовується для митного оформлення продукції. - якщо для митного оформлення продукції не використовується МД: пред`явлення резидентом акта, рахунку (інвойсу) або іншого документа, який згідно з умовами договору засвідчує виконання нерезидентом робіт, надання послуг, передавання прав інтелектуальної власності та інших немайнових прав, призначених для продажу (сплатної передачі), - в інших випадках.

Відповідно п.п. 1.1 ст.1 Інструкції №136 днем виникнення порушення - перший день після закінчення встановленого законодавством строку розрахунків за експортною, імпортною операцією або строку, встановленого відповідно до раніше одержаних за цією операцією висновків.

Згідно з абз. 38 ст. 1 ЗУ «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 року № 959-XII момент здійснення експорту (імпорту) - момент перетину товаром митного кордону України або переходу права власності на зазначений товар, що експортується чи імпортується, від продавця до покупця.

З огляду на викладене, імпортний товар вважається таким, що ввезений на митну територію України з моменту перетину митного кордону України, а не з моменту оформлення митної декларації.

Товар, що перебуває під митним контролем, є фактично ввезеним на митну територію України, тобто таким, що перетнув митний кордон. Факт і дату такого перетину посвідчує штамп» Під митним контролем» на товаросупровідних документах з відповідною датою.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно застосовано до позивача пеню за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД.

Що стосується податкового повідомлення-рішення №000626501 яким застосовано штраф за порушення термінів реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 150,68 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, податкова накладна № 598 від 12.10.2018 року на суму 1506,75 грн. зареєстрована позивачем в ЄРПН 08.11.2018 року.

Відповідно до ст. 120-1.1 порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів.

Позивачем не надано доказів своєчасної реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної №598 від 12.10.2018 року.

З урахуванням, вищевикладеного, підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи по суті може задовольнити позов повністю або частково або відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на те, що висновки акту перевірки від 09.10.2019 року №49973/04-36-05-01/32130221 не знайшли свого повного підтвердження в ході розгляду справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 16051,86 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №2153 від 14.01.2020 року на суму 2102,00 грн., №2367 від 19.02.2020 року на суму 3998,24 грн., №2384 від 24.02.2020 року на суму 9951,62 грн.

Також, представник позивача звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрат на професійну допомогу у розмірі 15000 грн.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Судом встановлено, що 17.12.2019 року між Адвокатським бюро «Бейгул та Партери» та ТОВ «Річ» укладено договір про надання правової допомоги №1712/01, додаткову угоду №1 від 13.01.2020 року до договору про надання правової допомоги №1712/01.

Пунктом 1 вказаної додаткової угоди № 1 передбачено, що правове супроводження підприємства у Дніпропетровському окружному адміністративному суді складає 15000 грн.

До заяви про розподіл судових витрат заявником надано: рахунок на оплату №1 від 13.01.2020 року; прибутковий касовий ордер №1 від 15.01.2020 року.

Згідно рахунку по замовленню №1 від 13.01.2020 року гонор складається із наступних послуг: аналіз акту перевірки та первинної документації 2 години 2000 грн.; консультація клієнта 1 година 1000,00 грн.; аналіз судової практики 3 години 3000,00 грн.; підготовка позовної заяви до суду 6 годин 6000,00 грн.; представництво та захист інтересів клієнта в суді 3 години 3000 грн.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У поясненнях з приводу правничої допомоги податковий орган не наводить жодного аргументу щодо неспівмірності таких витрат. Відповідач лише зазначає, що суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

З урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат у розмірі 26071,00 грн., які складаються з витрат в сумі 15357,00 грн. зі сплати судового збору та витрат в сумі 10714,00 грн. пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 255 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2019 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2019 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2019 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2019 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2019 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ за податковими зобов`язаннями в сумі 14446 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 7223 грн.

В задоволені решти вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "РІЧ" (49064, м. Дніпро, вул. Мічуріна. 9, ) судові витрати у розмірі 26071,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 28 грудня 2020 року.

Суддя О.В. Серьогіна