Справа № 640/10001/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року м. Київ № 640/10001/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про стягнення невиплаченої частини вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

установив:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Конституційного Суду України, в якій просить:

- стягнути з Конституційного Суду України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину суми вихідної допомоги в розмірі 704554 грн;

- стягнути з Конституційного Суду України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі станом на день ухвалення судом рішення у справі виходячи із середньомісячної винагороди судді Конституційного Суду України 387202,10 грн та щоденної суми винагороди 17735,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що невиплата вихідної допомоги при звільненні у відставку з посади судді Конституційного Суду України у повному розмірі однією сумою свідчить про протиправні дії відповідача, оскільки відповідачем порушено норми законодавства, що визначають її розмір, порядок нарахування та виплати, а тому з огляду на не проведення повного розрахунку при звільненні у відставку з посади судді, Конституційний Суд України повинен нарахувати та виплатити також середній заробіток за час затримки повного розрахунку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2020 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому представник стверджує, що вихідна допомога повністю виплачена позивачу при звільненні у відставку, заборгованість відсутня, а тому законодавчі підстави для додаткових виплат відсутні.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначає про безпідставність твердження про виплату вихідної допомоги у повному обсязі та просить задовольнити його позов.

Отже, дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

16.09.2010 ОСОБА_1 рішенням Х позачергового з`їзду суддів України призначений суддею Конституційного Суду України.

21.09.2010 ОСОБА_1 склав присягу та вступив на посаду судді Конституційного Суду України.

Відповідно до постанови Конституційного Суду України від 17.09.2019 №4-пс/2019 "Про звільнення з посади судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відставку" суддю Конституційного Суду України ОСОБА_1 звільнено у відставку.

При звільненні відповідачем нараховано та виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі 3 167 467,00 грн, що не заперечується сторонами.

Не погоджуючись з розміром виплаченої вихідної допомоги ОСОБА_1 09.10.2020 звернуся до відповідача із заявою про нарахування та виплату коштів відповідно до пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII.

Листом від 18.10.2019 №1-11/3-23/4427 за підписом Голови Конституційного Суду України відповідач повідомив ОСОБА_1 , що з огляду на неоднозначність тлумачення норми щодо виплати вихідної допомоги та її розміру, Конституційний Суд України звернувся до Голови Комітету Верховної Ради України з правової політики з проханням надати роз`яснення порядку застосування пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII. Станом на 17.10.2019 відповідь на дане звернення не надходила.

11.01.2020 позивач повторно звернувся до Конституційного Суду України з заявою про нарахування та виплату коштів відповідно до пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України», адже у державному бюджеті та в кошторисі суду на 2020 рік закладені кошти на виплату винахідної допомоги при звільненні з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку п`ятьом суддям суду.

Листом від 17.02.2020 за №001-019-23/555 відповідач повідомив позивача про звернення до Міністерства фінансів України для надання офіційних роз`яснень щодо виплати недоотриманої вихідної допомоги за рахунок бюджетних призначень поточного року або, у разі неможливості здійснення такої виплати, для виділення додаткового цільового фінансування для проведення таких виплат. Також в даному листі відповідач повідомив, що за результатами отриманої відповіді буде прийнято рішення щодо виплату позивачу недоотриманої вихідної допомоги.

Вважаючи такі дії Конституційного Суду України щодо невиплати позивачу у повному обсязі вихідної допомоги при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді, зокрема, є подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Пунктом четвертим частини другої статті 149-1 Конституції України також передбачено, що підставою для звільнення судді Конституційного Суду України з посади, зокрема, є подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

В свою чергу, статтею 148-1 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для діяльності Конституційного Суду України. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на діяльність Суду з урахуванням пропозицій його Голови. Розмір винагороди судді Конституційного Суду України встановлюється законом про Конституційний Суд України.

Відповідно до пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» суддя Конституційного Суду, призначений на посаду до набрання чинності цим Законом, має право на відставку відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення.

У такому разі до стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Враховуючи призначення позивача на посаду судді Конституційного Суду України до набрання чинності Закону України «Про Конституційний Суд України», суд зазначає про необхідність застосування в межах даних правовідносин норми Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції від 07.07.2010 №2453-VI.

Відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду) передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Частиною першою статті 48 «Про Конституційний Суд України» видатки на фінансове забезпечення діяльності Суду визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що у вересні 2019 року право на відставку виникло у трьох суддів Конституційного Суду України, тому, з урахуванням положень пункту 7 Розділу III «Прикінцеві положення» вказаного Закону Конституційним Судом України сформовано Бюджетний запит на 2019 рік, який, у тому числі, включав суму вихідної допомоги суддям Конституційного Суду України при реалізації ними права на відставку.

Вказаний Бюджетний запит погоджено у Міністерстві фінансів України та Бюджетному Комітеті Верховної Ради України.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 №2629-VIII за бюджетною програмою 0801010 «Забезпечення конституційної юрисдикції в Україні» затверджені бюджетні призначення Конституційному Суду України, зокрема, обсяг видатків на оплату праці - 187 701,90 тис. грн. Вказаний обсяг видатків включав розраховану під час Бюджетного запиту Конституційного Суду України потребу на виплату вихідної допомоги трьом суддям Конституційного Суду України, термін повноважень яких спливав у вересні 2019 року, в загальній сумі 9 502,40 тис. грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 17.01.2019 №1-п затверджено кошторис Конституційного Суду України на 2019 рік, яким у тому числі затверджено суму 9 502,40 тис. грн на виплату вихідної допомоги.

З наявного у матеріалах справи розрахунку вбачається, що місячна винагорода судді Конституційного Суду України, яку отримував позивач на момент звільнення, складалася з: посадового окладу - 180 094, 00 грн, доплати за науковий ступінь - 36 018,80 грн, доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці - 18 009,40 грн, доплати за вислугу років - 144 075,20 грн, доплати за перебування на адміністративній посаді в суді (секретар колегії) - 9 004,70 грн та становила 387 202,10 грн.

Аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом обставин дозволяє дійти висновку про те, що ОСОБА_1 при звільненні з посади судді Конституційного Суду України мала бути нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 10 місячних винагород судді Конституційного Суду України, який мав становити 3 872 021,00 грн (387 202,10 грн (розмір місячної винагороди) * 10 місячних винагород).

При цьому, відповідачем виплачено ОСОБА_1 суму вихідної допомоги у розмірі 3 167 467,00 грн, тобто не у повному обсязі. Отже, невиплачена сума вихідної допомоги становить 704 554,00 грн.

Стосовно посилання відповідача на те, що вихідна допомога нарахована та виплачена у межах відповідних кошторисних призначень Конституційного Суду України з урахуванням вимог статей 48, 51 Бюджетного кодексу України, а також щодо посилання на відсутність економії фонду оплати праці, суд виходить з наступного.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Таким чином, розпорядники бюджетних коштів здійснюють платежі в межах бюджетних асигнувань, у тому числі, виділених на виплату вихідної допомоги.

Разом з тим, суд зауважує, що, у разі наявності бюджетних зобов`язань минулих років, у тому числі, й щодо виплати невиплаченої вихідної допомоги, статтею 48 Бюджетного кодексу України визначено обов`язок розпорядника бюджетних коштів здійснювати платежі бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання зобов`язань минулих років, що не дотримано відповідачем.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості ставити в залежність від видатків бюджету гарантовані законом виплати, пільги тощо (рішення № 5- рп/2002 від 20.03.2002, № 7-рп/2004 від 17.03.2004, № 20-рп/2004 від 01.12.2004, № 6-рп/2007 від 09.07.2007).

Аналогічної позиції дотримується й Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00). Так, у даній справі Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету. Однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 цього ж рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачу суми вихідної допомоги у жовтні 2019 року протиправно недонараховано та не виплачено суму такої допомоги у розмірі 704 554,00 грн, при цьому, вказана сума, як свідчать матеріали справи, безпідставно не виплачена відповідачем позивачу й за рахунок затвердженого кошторису на 2020 рік. Відтак, суд дійшов суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої частини суми вихідної допомоги у розмірі 704 554,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні у відставку судді, зокрема, затримку виплати вихідної допомоги при звільненні у відставку, не врегульовані нормами спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розмір виплати грошового забезпечення. Однак ці питання врегульовано приписами загального трудового законодавства - Кодексу законів про працю України.

Таким чином до спірних правовідносин мають бути застосовані положення Кодексу законів про працю України.

Такого ж висновку щодо застосування норм загального законодавства дійшов й Верховний Суд у своїй постанові від 08.07.2020 у справі №821/217/17.

Так, частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку про те, що умовами застосування статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зауважує, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, вихідна допомога при звільненні тощо).

Так, під час розгляду даної адміністративної справи встановлено, що відповідачем оспорювалося право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України у розмірі 10 місячних винагород (3 872 021,00 грн), відповідно, сума вихідної допомоги у розмірі 704 554,00 грн не нарахована та виплачена позивачу в день його звільнення.

Натомість, під час розгляду даної справи судом встановлено право позивача на отримання цієї суми вихідної допомоги, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення недоплаченої суми вихідної допомоги у розмірі 704 554,00 грн на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що при звільненні позивача у відставку не відбулося остаточного з ним розрахунку.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз наведених норм матеріального права, з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Так, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16 Верховний Суд зауважив, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок).

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно з розрахунком щоденної суми винагороди судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (зі змінами) щоденна сума винагороди судді складала 17 735,58 грн (сума винагороди судді за липень-серпень 2019 року (185 213,37 грн + 258 176,21 грн) * 25 відпрацьованих днів).

Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку складає 5 923 683,72 грн (17 735,58 грн (середньоденна сума винагороди судді) * 334 кількість днів затримки розрахунку).

Суд враховує, що середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 5 923 683,72 грн набагато перевищує розмір невиплаченої вихідної допомоги (704 554,00 грн), а тому суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати принцип співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права, тривалість затримки розрахунку при звільненні.

Суд зазначає, що істотність частки складових винагороди судді в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 704 554,00 грн / 5 923 683,72 грн (сума невиплаченої вихідної допомоги/середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) = 0,12. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 17 735,58 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,12 х 334 (дні затримки розрахунку) = 710 842,05 грн.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, у постанові Верховного суду від 03.10.2019 у справі №813/1180/18.

Суд у даній справі, виходячи з положень чинного законодавства, а також позиції Верховного Суду при розгляді подібних правовідносин, з метою дотримання принципу співмірності та пропорційності, вважає за необхідне зменшити суму відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.09.2019 по день ухвалення судом рішення до 710 842,05 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою-другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність своїх дій щодо невиплати частини суми вихідної допомоги у розмірі 704 554,00 грн, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 10 510, 00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про стягнення невиплаченої частини вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Конституційного Суду України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину суми вихідної допомоги у розмірі 704 554,00 грн (сімсот чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Стягнути з Конституційного Суду України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 710 842,05 грн (сімсот десять тисяч вісімсот сорок дві гривні 05 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору розмірі 10 510,00 грн (десять тисяч п`ятсот десять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Конституційного Суду України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач - Конституційний Суд України (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 14, ідентифікаційний код 00013534).

Суддя О.М. Чудак