Справа № 340/5271/20
Суддя: О.А. Черниш
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/5271/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Черниш О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (25015, м. Кропивницький, вул. Єгорова, 25, )

про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , через адвоката Боруша А.О., звернувся до суду з позовом, поданим через підсистему "Електронний суд", до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (надалі - УДМС у Кіровоградській області) про визнання протиправним та скасування рішення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , який є громадянином Російської Федерації, у грудні 2005 року отримав дозвіл на імміграцію в Україну, а у травні 2012 року отримав безстрокову посвідку на постійне місце проживання в Україні. У листопаді 2019 року позивач звернувся до УДМС у Кіровоградській області щодо прийняття його до громадянства України. Проте рішенням УДМС у Кіровоградській області №31 від 29.10.2020 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий позивачу 05.12.2005 року, та на підставі цього рішення скасовано посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 30.05.2012 року, а позивача зобов`язано виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії даного рішення. Представник позивача стверджує, що позивач не допускав порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не зазначав неправдивих відомостей та не подавав документів, які б не містили недостовірні дані та/або були підробленими. Наполягаючи на незаконності та безпідставності спірного рішення №31 від 29.10.2020 року, представник позивача просить суд визнати його протиправним та скасувати.

Ухвалою судді від 23.11.2020 року відкрито провадження у справі за цим позовом та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Від представника відповідача надійшов відзив на позов із запереченнями, мотивованими тим, за наслідками проведеної перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, встановлено, що такий дозвіл наданий всупереч п.2 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки надане рішення Станкуватської сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області №18 від 21.07.2005 року про призначення піклувальника ОСОБА_1 суперечить статті 60 Цивільного кодексу України. Доводячи правомірність спірного рішення УДМС у Кіровоградській області №31 від 29.10.2020 року, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що позивач при зверненні у 2005 році за отриманням дозволу на імміграцію надав усі необхідні документи, які були прийняті та перевірені відповідачем. Доводячи, що рішення виконавчого комітету Станкуватської сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області №18 від 21.07.2005 року про призначення піклувальника ОСОБА_1 прийняте відповідно до норм чинного законодавства, просив суд позов задовольнити.

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд установив такі обставини та дійшов до таких висновків.

ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2000 році разом з матір`ю ОСОБА_2 , громадянкою Російської Федерації, прибули з м. Тирасполь (Молдова) на територію України для постійного проживання в селі Станкувате Вільшанського району Кіровоградської області.

У листопаді 2005 року позивач звернувся до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Кіровоградській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну як такому, що перебуває під опікою громадянина України. До заяви було додано копію посвідчення №1, виданого Станкуватською сільською радою Вільшанського району Кіровоградської області ОСОБА_3 , про те, що він згідно з рішенням виконавчого комітету Станкуватської сільської ради №18 від 21.07.2005 року призначений піклувальником над ОСОБА_1 і над його майном. (а.с. 25 - 33)

Начальником відділення ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області за наслідками розгляду поданих матеріалів складено висновок про задоволення клопотання ОСОБА_1 щодо залишення його на постійне проживання в Україні на підставі пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію". Згідно з цим висновком громадянин Росії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Молдови, перебуває під піклуванням громадянина України ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Станкуватської сільської ради №18 від 21.07.2005 року. Вказаний висновок 05.12.2005 року затверджений начальником ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області. (а.с. 34)

На підставі цього рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області видало позивачу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 06.12.2005 року, а згодом УДМС у Кіровоградській області в порядку обміну видало позивачу нову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 30.05.2012 року. (а.с. 20)

У 2019 році позивач звернувся до органів ДМС із клопотанням про прийняття його до громадянства України.

Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України розглянув матеріали справи ОСОБА_1 , на підставі яких йому надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка перебуває під опікою (піклуванням) громадянина України, та листом №1-2250/8.1.1-20 від 24.06.2020 року повернув їх у зв`язку із неможливістю підтвердити законність надання дозволу на імміграцію на підставі наданих матеріалів, вказавши, що рішення Станкуватської сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області №18 від 21.07.2005 року не відповідає вимогам Цивільного кодексу України з питань опіки і піклування. (а.с. 39)

Згодом начальником УМВС України в Кіровоградській області прийнято рішення №31 від 29.10.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, згідно з яким громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 05.12.2005 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 30.05.2012 року скасована на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 року. (а.с. 40)

Позивач, не погодившись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію".

У цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов`язки опікунів і піклувальників.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У частині 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" наведені категорії іммігрантів, по яким Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку встановлюється квота імміграції, а у частині 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" наведені категорії іммігрантів, яким дозвіл на імміграцію надається поза квотою. До них зокрема належать особи, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України (пункт 2 частини 3 статті 4 Закону).

Статтею 9 Закону України "Про імміграцію" передбачений порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію.

Відповідно до частин 1, 2 цієї статті (у редакції, чинній на момент надання позивачу дозволу на імміграцію у грудні 2005 року) заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

У частинах 5 8 статті 9 Закону України "Про імміграцію" наведений перелік документів, які додаються до заяви для надання дозволу на імміграцію.

Так, згідно з пунктом 8 частини 7 статті 9 Закону України "Про імміграцію" для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, подаються також копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України.

Відповідно до частин 10, 11 статті 9 Закону України "Про імміграцію" у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

У статті 10 Закону України "Про імміграцію" наведений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Згідно з частиною 4 статті 11 Закону України "Про імміграцію" особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до цієї норми дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 13 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок №1983).

Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з пунктом 2 Порядку №1983 (у редакції, чинній на момент надання позивачу дозволу на імміграцію у грудні 2005 року) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають, зокрема територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), зокрема: осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Пунктом 12 Порядку №1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з пунктом 14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктом 19 Порядку №1983 передбачено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

При цьому заявник повинен особисто звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання хоч би один раз - для подання заяви про надання дозволу на імміграцію чи для отримання посвідки (у тому разі коли із поважних причин він не зміг подати заяву про надання дозволу на імміграцію особисто).

Іммігранти, які отримали посвідки, повинні зареєструватися за місцем постійного проживання, а у разі зміни місця проживання - перереєструватися в порядку, встановленому для громадян України.

Відповідно до пункту 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 24 Порядку №1983 передбачено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Як установлено судом, питання про скасування виданого раніше позивачу дозволу на імміграцію в Україну ініційовано у 2019 році органами ДМС.

Так, УДМС в Кіровоградській області, розглядаючи у 2019 року заяву позивача про прийняття до громадянства України та перевіряючи законність надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, установило, що підставою отримання позивачем у 2005 році дозволу на імміграцію поза квотою імміграції стало перебування його під піклуванням громадянина України. До заяви ОСОБА_1 для надання йому дозволу на імміграцію було додано копію посвідчення №1, виданого Станкуватською сільською радою Вільшанського району Кіровоградської області ОСОБА_3 про призначення його піклувальником над ОСОБА_1 і над його майном, а також копію паспорта громадянина України ОСОБА_3 .

На запит УДМС в Кіровоградській області №3501.5-6674/35.1-19 від 07.11.2019 року Станкуватська сільська рада надала архівну копію рішення виконавчого комітету Станкуватської сільської ради №18 від 21.07.2005 року "Про призначення ОСОБА_3 піклувальником над повнолітнім, дієздатним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом здоров`я". (а.с. 35 - 38)

Згідно зі статтею 55 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Статтею 59 Цивільного кодексу України передбачено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Відповідно до статті 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Згідно зі статтею 61 Цивільного кодексу України орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. (стаття 62 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 63 Цивільного кодексу України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Розглянувши матеріали особової справи Топала Г.О., головний спеціаліст УДМС в Кіровоградській області склала висновок, згідно з яким підставою для прийняття рішення про надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" може бути тільки рішення суду про призначення його опікуном чи піклувальником громадянина України або встановлення над ним опіки чи піклування громадянина України. Тож заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 та подані ним документи були прийняті з порушенням вимог статтею 4 і 9 Закону України "Про імміграцію". (а.с. 60 63)

Вказаний висновок 29.10.2020 року затверджений начальником УДМС в Кіровоградській області та став підставою для прийняття спірного рішення про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україні, з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", яким передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Тобто фактичною підставою для прийняття спірного рішення стало виявлення того факту, що уповноважений орган, що реалізує державну політику у сфері імміграції, свого часу помилково видав позивачу дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції за відсутності підстав для цього, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію".

Між тим, законами України не передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав. Такий висновок сформульований у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №808/9121/15, від 25.11.2020 року у справі № 810/916/16.

Відповідачем не встановлено, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію в Україну у 2005 році були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, як це передбачає п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Як свідчать матеріали справи, уповноваженою особою ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області у 2005 році посвідчення Станкуватської сільської ради №1, видане на підставі рішення виконавчого комітету Станкуватської сільської ради №18 від 21.07.2005 року про призначення ОСОБА_3 піклувальником над ОСОБА_1 , прийняте в якості належного документу, що підтверджував встановлення над позивачем піклування громадянином України, як умови надання дозволу на імміграцію особам, зазначеним у пункті 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію". Зауважень до цього посвідчення та рішення виконавчого комітету Станкуватської сільської ради №18 від 21.07.2005 року, зокрема щодо невідповідності їх нормам Цивільного кодексу України, Закону України "Про імміграцію" уповноважені особи ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області не висували.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04).

Суд установив, що документи позивача, подані ним у листопаді 2005 року відповідно до умов Порядку №1983 для отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі того, що він перебуває під піклуванням громадянина України, були прийняті уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, без зауважень, як достатні. За наслідками перевірки підстав та законності перебування позивача в Україні, справжності поданих документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства, жодних зауважень щодо поданих документів, зокрема щодо підтвердження ними належності позивача до категорій іммігрантів, передбачених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", не встановлено. Не знайшовши підстав для повернення позивачу його заяви чи відмови у видачі дозволу на імміграцію, уповноважені посадові особи органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, натомість дійшли до висновку, що оскільки позивач перебуває під піклуванням громадянина України, тому він належить до кола іммігрантів, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію". На цій підставі позивачу надано дозвіл на імміграцію і посвідка на постійне проживання.

Доказів того, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію були повідомлені свідомо неправдиві відомості, подані підроблені документи чи документи, що втратили чинність, відповідачем суду не надано. Так само ним не доведено, що за час проживання позивача в Україні виникли обставини, які б слугували підставами для скасування дозволу на імміграцію, передбаченими статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Також суд вважає, що скасування відповідачем дозволу на імміграцію через 15 років після його видачі за відсутності будь-яких винних дій позивача, через виявлення помилки, допущеної уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, правонаступником якого у спірних правовідносинах є відповідач, є порушенням принципу належного урядування, а покладання на позивача тягаря відповідальності шляхом скасування йому дозволу на імміграцію, за неналежну перевірку уповноваженою особою поданих документів свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.

Тому суд дійшов до висновку, що спірне рішення №31 від 29.10.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого позивачу, прийнято відповідачем за відсутності установлених законом підстав та всупереч наданим повноваженням.

Відтак позов про визнання цього рішення протиправним та скасування слід задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (а.с. 12), які слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295 КАС країни, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (25015, м. Кропивницький, вул. Єгорова, 25, ) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області №31 від 29.10.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду О.А. Черниш