Справа № 120/5164/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 січня 2021 р. Справа № 120/5164/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Шаповалової Т.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ковальова В.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Рибак Л.М.

представника відповідача: Тиховського М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач), у якому просив:

визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у формі листа № Ч-3502/0-333/0/95-20 від 08.07.2020 року «Щодо розгляду клопотання»;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області прийняти рішення у формі наказу, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність за межами населеного пункту Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що листом № 4-3502/0-333/0/95-20 від 08.07.2020 року «Щодо розгляду клопотання» відповідач повторно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної площею 0,12 га ділянки сільськогосподарського призначення для садівництва з метою подальшої передачі безоплатно у власність за межами населеного пункту Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, за межами населеного пункту, на підставі статті 83 ЗК України, а саме, посилаючись на те, що згідно наданих графічних матеріалів Позивача та інформації відділу у Вінницькому районного відділу, земельна ділянка, віднесена до земель державної власності сільськогосподарського призначення. Відповідно до проекту організацій території земельних ділянок масиву, вищезазначена земельна ділянка запроектована як землі загального користування, на якій планується розміщення майданчика для збору сміття.

Позивач вважає, вказану відмову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 30.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у встановлений судом строк відзиву не надав, хоча ухвалу про відкриття провадження отримав 02.10.2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення.

Разом з тим, 23.10.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій він просить суд задовольнити зазначені позовні вимоги.

При цьому суд зазначає, що до суду відзив на адміністративний позов не надходив.

Відповідно до наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 151в-к від 01.12.2020 року суддя Шаповалова Т.М. перебувала у щорічній оплачуваній відпустці з 07.12.2020 року по 11.12.2020 року.

Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, а також зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати до суду інформацію про те: на якій підставі відбулася реєстрація поділу земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:004:1943 (площею 0,0727 га), :01:004:1944 (площею 0,09 га), :01:004:1945 (площею 0,09 га); якщо реєстрація поділу земельної ділянки на інші з кадастровими номерами кадастрові номера: :01:004:1943 (площею 0,0727 га), :01:004:1944 (площею 0,09 га), :01:004:1945 (площею 0,09 га) відбулася на підставі документації із землеустрою, то надати копії наказів про дозвіл на її виготовлення (розроблення) та інші документи, що охоплюються відповідною документацією із землеустрою); чим передбачено, що бажана земельна ділянка запроектована під розміщення майданчику для сміття.

На виконання ухвали суду 24.12.20 року надійшли витребувані судом документи, а також відзив. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відзив направлявся до суду, а також позивачу. Як встановлено судом, позивач відзив отримав та скористався правом на подання відповіді на відзив. Разом з тим, до суду відзив не надходив. З наданого до суду реєстру простої кореспонденції від 06.10.2020 року не вбачається відправлення відзиву до суду по даній справі.

Ухвалою суду від 04.01.2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В судове засідання 11 січня 2021 року з`явився позивач та його представник, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

21.01.2020 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із письмовим клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, сільськогосподарського призначення державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, додавши до клопотання ряд необхідних документів.

До клопотання позивач додав: викопіювання з кадастрової карти; копію паспорту; копію ідентифікаційного коду.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-6150/15-20-СГ від 05.03.2020 року відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва.

У наказі відповідач посилався на ст. 79-1, ст. 118, чст. 122 Земельного кодексу України (зі змінами), Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 20.02.2020 року № 53, та вказує що відмовлено у наданні вказаного дозволу на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Також у наказі запропоновано позивачу, з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення, з урахуванням абз. 2 ст. 2, абз. 4 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки, зазначеної у клопотанні, необхідно надати викопіювання з планово-картографічного матеріалу, погоджене у відділі у Вінницькому району Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач оскаржив її в судовому порядку до Вінницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року у справі №120/1345/20-а адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-6150/15-20-СГ від 05.03.2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для садівництва з метою подальшої передачі безоплатно у власність за межами населеного пункту Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 21.01.2020 про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для садівництва з метою подальшої передачі безоплатно у власність за межами населеного пункту Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області з урахуванням висновків суду викладених в мотивувальній частині судового рішення та прийняти рішення з урахуванням вимог ст.118 Земельного Кодексу України.

В іншій частині вимог - відмовлено.

За наслідками повторного розгляду клопотання від 21.01.2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області прийнято рішення у вигляді листа № Ч-3502/0-333/0/95-20 від 08.07.2020 року «Щодо розгляду клопотання», яким відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та повідомлено позивача, що згідно наданих графічних матеріалів

ОСОБА_1 та інформації відділу у Вінницькому районного відділу, земельна ділянка, на яку

посилається заявник, віднесена до земель державної власності сільськогосподарського призначення. Відповідно до проекту організації території земельних ділянок масиву, вищенаведена земельна ділянка запроектована як землі загального користування, на якій планується розміщення майданчика для збору сміття. Статтею 83 Земельного кодексу України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Позивач вважає, вказану відмову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

На ухвалу суду відповідачем надано інформацію про те, що бажана позивачем земельна ділянка поділена на три земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери: :01:004:1943 (площею 0,0727 га), :01:004:1944 (площею 0,09 га), :01:004:1945 (площею 0,09 га). Також до суду надано проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дозвіл на виготовлення якого здійснено на підставі їх заяв та наказу від 27 березня 2020 року, які містяться у проекті.

На запитання суду з приводу того, яким чином склалася ситуація, що позивачу відмовили у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а іншим громадянам такий дозвіл надали, представник відповідача пояснив, що при розгляді клопотання позивача виникла помилка через людський фактор і неправильно ідентифіковано ділянку, зазначивши, що вона запроектована під розміщення майданчику для сміття.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частинами 1-3 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначається порядок безоплатної приватизації земельних ділянок.

Так, зокрема, частинами 6-7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідач відмовив позивачу в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою у зв`язку із тим, що земельна ділянка, на яку бажає позивач отримати дозвіл на розробку документації із землеустрою запроектована як землі загального користування, на якій планується розміщення майданчику для сміття.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо бажаної земельної ділянки трьом іншим громадянам, виготовлено проект землеустрою та присвоєно кадастрові номери таким ділянкам:01:004:1943 (площею 0,0727 га), :01:004:1944 (площею 0,09 га), :01:004:1945 (площею 0,09 га).

Відповідачем ідентифіковано бажану позивачем земельну ділянку та підтверджено інформацію, що саме на цю ділянку надано дозволи на розробку проекту землеустрою трьом іншим громадянам.

На запитання суду з приводу того, яким чином склалася ситуація, що позивачу відмовили у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а іншим громадянам такий дозвіл надали, представник відповідача пояснив, що при розгляді клопотання позивача виникла помилка через людський фактор і неправильно ідентифікували ділянку, зазначивши, що вона запроектована під розміщення майданчику для сміття.

За таких обставин, відповідачем без достатніх на те правових підстав відмовлено у задоволенні клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Визначаючись щодо форми, в якій має бути прийнято відповідне рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову у його наданні за результатами розгляду клопотання відповідно до ст.118 ЗК України, то суд керуються наступним.

Так, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з обов`язкових етапів у процедурі безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок державної або комунальної власності.

Як вже зазначалось, відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у місячний строк розглядає клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, при вирішенні питання про надання або відмову у наданні вказаного дозволу відповідач здійснює владно-управлінські функції на підставі закону та від імені держави вирішує питання щодо передачі земельних ділянок у власність або користування громадянам.

Тобто відповідне рішення є актом організаційно-розпорядчого характеру, що видається органом державної влади в процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України та спрямований на їх реалізацію.

Відтак за своєю юридичною природою рішення про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, що приймається відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, має відповідати формі розпорядчого документа.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (далі - Положення № 333) та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Крім того, згідно з п. 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої наказом Держгеокадастру від 15.10.2015 № 600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

При цьому пунктом 123 Типової інструкції визначено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.

Отже, положеннями вказаних нормативно-правових актів передбачено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру має видаватися відповідний наказ. Водночас листи складаються у разі надання відповіді на звернення громадян.

Відтак рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим правовим актом індивідуальної дії у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Аналогічна правова позиція викладена у численних постановах Верховного Суду, зокрема від 14.08.2019 у справі № 480/4298/18, від 16.05.2019 у справі № 812/1312/18, від 06.06.2019 у справі № 812/922/16, від 10.10.2019 у справі № 814/1959/17.

Суд також звертає увагу, що такої позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, про свідчать висновки, наведені у постанові від 28.11.2018 під час розгляду справи № 820/4219/17.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону № 1402-VIII, в силу якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім того, в силу вимог ч. 5 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідач повинен прийняти відповідне управлінське рішення у формі наказу.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить суд захистити його порушені права та інтереси шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення у формі наказу, яким надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність за межами населеного пункту Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Норму аналогічного змісту закріплено також у пункті 11 частини другої статті 245 КАС України.

В силу вимог п.п. 2, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, нормами ч. 4 ст. 245 КАС України передбачено, що повноваження суду щодо зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти визначене рішення на користь позивача можуть бути реалізовані у разі встановлення судом виконання всіх умов для прийняття саме такого рішення про яке просить позивач.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою можливе лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом (ст.118 ЗК України), а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

Втім, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/31204/15).

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2019 в справі № 819/570/18.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області має виключні повноваження щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Наведеними положеннями чинного законодавства чітко визначені як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Як встановлено судом, відповідачем ідентифіковано бажану земельну ділянку, але відмовлено позивачу у задоволенні його клопотання з підстав, які суд визнає протиправними з наведених вище мотивів.

Крім того, позивач вдруге звертається до суду з приводу захисту свого права на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку.

Також суд враховує, що отримання іншими особами дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є безальтернативною умовою для прийняття позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність таким особам у подальшому та не змінює правового режиму земельної ділянки як вільної. Такий висновок узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду України вираженою у рішеннях від 10.12.2013 року у справі № 21-358а13, від 07.06.2016 року у справі № 820/3507/15, від 11.10.2016 року у справі № 806/3787/13-а, а тому на час розгляду справи судом не є перешкодою для прийняття такого рішення і на користь позивача.

Відтак, враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки відповідач відмовив позивачу в наданні дозволу на розробку проекту із землеустрою з незаконних підстав, які не підтверджуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, а при перевірці місця розташування земельної ділянки невідповідності вимогам ч. 7 ст.118 ЗК України судом не встановлено, у суб`єкта владних повноважень залишається лише один варіант дій та прийняття рішення, а саме надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що позивач обрав належний спосіб захисту своїх порушених прав, а саме зобов`язання відповідача надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати, щодо сплати судового збору, понесені позивачем у даній справі, підлягають відшкодуванню в сумі 630,60 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести не співмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Судом встановлено, що між позивачем (Клієнт) та адвокатом Рибак Л.М. (Адвокат) укладено Договір № 10 від 16.09.2020 року про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 1.1 цього договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах організаціях, в судах України усіх рівнів та інстанцій у справі щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області та вирішення інших пов`язаних з цим питань, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надання правової допомоги та інші платежі, визначені Договором.

Пунктом 3.1 договору визначено, що Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар в розмірі 6000 грн.

Як вбачається з розрахунку часу витраченого на надання правової допомоги, на виконання умов договору від 24.06.2020 року № 3 адвокатом позивачеві надано правничу допомогу у формі:

- зустрічі з клієнтом, надання усної консультації з вивченням документів 1 год. (500 грн.)

- складання та направлення запиту до відповідача 1 год. (500 грн.)

- складання та подача до Вінницького окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання наказу протиправним та спонукання у вчиненні певних дій 4 год. (2000 грн.)

- орієнтовна кількість судових засідань 3 год. (3*1000=3000 грн.).

При цьому загальна вартість наданих послуг становить 6000,00 грн.

Згідно з довідкою № 9 від 22.09.2020 року, виданою адвокатом позивачем сплачено за надання правничої допомоги аванс в сумі 2000,00 грн згідно з Договором від 16.09.2020 року № 10.

Разом з тим, суд звертає увагу, що розгляд справи відбувся в одному судовому засіданні 11.01.2021 року, а тому не знайшли свого підтвердження судові витрати за участь ще у двох судових засідання згідно орієнтовного переліку представника позивача.

Отже, за результатами розгляду цієї справи на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн., всього - 4840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену у формі листа № Ч-3502/0-333/0/95-20 від 08.07.2020 року «Щодо розгляду клопотання».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області прийняти рішення у формі наказу, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність за межами населеного пункту Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн. (чотири тисячі гривень).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 18.01.2021

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027)

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна