Справа № 640/9524/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9524/20 Головуючий у 1 інстанції: Чудак О.М.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Бужак Н.П.

Черпіцької Л.Т.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обчислення та нарахування судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з 50 відсотків винагороди судді Конституційного Суду на підставі частини 1 статті 27 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, починаючи з 04 жовтня 2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 , виходячи з 90% винагороди судді Конституційного Суду України, відповідно до пункту 7 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року №422/96-ВР, статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, що діяла станом на 16 вересня 2010 року), починаючи з 04 жовтня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо обчислення та нарахування судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з 50 відсотків винагороди судді Конституційного Суду на підставі частини 1 статті 27 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII, починаючи з 26.09.2019.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 , виходячи з 90% винагороди судді Конституційного Суду України відповідно до пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII, статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16.10.1996 №422/96-ВР, статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (в редакції, що діяла станом на 16.09.2010), починаючи з 26.09.2019.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що, оскільки, заява ОСОБА_1 про призначення щомісячного довічного грошового утримання, згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивачем подана після введення в дію Закону України «Про Конституційний суд України» № 2136-VIII від 13.07.2017 року, тому, при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці враховані норми, які передбачені ч. 1 ст. 27 Закону України «Про Конституційний суд України» від 13.07.2017 року № 2136-VIIІ.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням X позачергового з`їзду суддів України від 16 жовтня 2010 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Конституційного Суду України строком на дев`ять років. Присягу судді Конституційного суду України позивач прийняла 21.10.2010 року.

З 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в територіальному пенсійному органі та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До 17 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на посаді судді Конституційного Суду України.

Відповідно до постанови Конституційного Суду України від 17 вересня 2019 року №4-пс/2019, ОСОБА_1 звільнена з посади судді Конституційного Суду України у відставку.

26 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

За результатом розгляду вказаної вище заяви та доданих до неї документів, на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №35, ОСОБА_1 з 26 вересня 2019 року переведено з пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на інший вид пенсії - довічне грошове утримання, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу призначення пенсії версії 1.6.44.1 (дата-час розрахунку: 04.10.2019 р. 16:08).

Відповідно до вказаного протоколу, розмір щомісячного довічного грошового утримання обчислений, виходячи з 90% від заробітку судді Конституційного Суду України, що у грошовому еквіваленті становить 356 586,12 грн.

При цьому, як вбачається з копії Протоколу призначення пенсії версії 1.6.44.1 (дата-час розрахунку: 04.10.2019 р. 16:11) розмір щомісячного довічного грошового утримання був перерахований, виходячи з 50% від заробітку судді Конституційного Суду України, що у грошовому еквіваленті становить 198 103,40 грн.

ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявою від 09 жовтня 2019 року, у відповідь на яку, листом від 18 жовтня 2019 року №251924/02/Ш-12864 Головне управління ПФУ в м. Києві повідомило про відсутність правових підстав для призначення щомісячного довічного утримання, згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з 90% від розміру суддівської винагороди, у зв`язку з тим, що заява про призначення подана після введення в дію Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року, положеннями частини 1 статті 27 якого передбачено виплату щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 50% винагороди судді Конституційного Суду України.

27 листопада 2019 року та 02 грудня 2019 року ОСОБА_1 повторно зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявами, в яких просила нарахувати їй щомісячне довічне грошове утримання судді Конституційного Суду України у відставці в розмірі 90% винагороди судді Конституційного Суду України.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено з аналогічних підстав, що викладені й у листі від 18 жовтня 2019 року №251924/02/Ш-12864, про що повідомлено позивача листом від 28.12.2019 року №312680/03.

В матеріалах справи наявна копія довідки про винагороду судді Конституційного Суду України для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України у відставці від 18 вересня 2019 року №16/1-345/114, виданої ОСОБА_1 . Конституційним Судом України, відповідно до якої, винагорода судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 станом на 17.09.2019 року становить 396 206,80 грн.

Не погоджуючись із зменшенням щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України у відставці, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Положеннями статті 148-1 Конституції України закріплено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для діяльності Конституційного Суду України. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на діяльність Суду з урахуванням пропозицій його Голови. Розмір винагороди судді Конституційного Суду України встановлюється законом про Конституційний Суд України.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про Конституційний суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIIІ (далі - Закон № 2136-VIIІ) визначено, що винагорода Судді складається з посадового окладу та доплат, встановлених для судді Верховного Суду, з урахуванням положень цього Закону.

У відповідності до пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VIII, суддя Конституційного Суду, призначений на посаду до набрання чинності цим Законом, має право на відставку відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення. У такому разі до стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 , Рішенням X позачергового з`їзду суддів України від 16 жовтня 2010 року, позивача призначено на посаду судді Конституційного Суду України та 21 вересня 2019 року ОСОБА_1 склала присягу судді Конституційного Суду України.

З огляду на вказане, оскільки, позивач була призначена на посаду судді Конституційного Суду України до набрання чинності Законом України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VIII, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на відставку, відповідно до норм законодавства, що діяли на день її призначення на посаду.

Так, на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді Конституційного Суду України був чинним Закон України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР.

Згідно частини 2 статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР, у разі коли повноваження судді Конституційного Суду України були припинені відповідно до пунктів 1 і 3 частини першої статті 23 цього Закону, за ним зберігається до виходу на пенсію за віком вісімдесят відсотків грошового утримання та інші види матеріального забезпечення, якими користується суддя Конституційного Суду України.

Відповідно до частини 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді Конституційного Суду України), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З огляду на зазначене, доводи апелянта про необхідність визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці, виходячи із 50 відсотків винагороди судді Конституційного Суду, закріпленого у ч. 1 ст. 27 Закону № 2136-VIII, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, в силу пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VIII, розмір щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 повинен визначатися, відповідно до вимог законодавства, чинного, на момент її призначення на посаду судді Конституційного Суду України (16 жовтня 1996 року).

Таким чином, з урахуванням положень частини 3 статті 138 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 07.07.2010 року №2453-VI, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що щомісячне довічне грошове утримання позивача становить 90% винагороди судді Конституційного Суду України та має виплачуватись без обмеження його граничного розміру.

Матеріали справи свідчать, що, відповідно до копії Протоколу призначення пенсії версії 1.6.44.1 (дата-час розрахунку: 04.10.2019 р. 16:08), спеціалістами Головного управління ПФУ в м. Києві вірно обчислено грошовий еквівалент розміру утримання, виходячи з 90% від розміру винагороди судді Конституційного Суду України.

Разом з тим, згідно копії Протоколу призначення пенсії версії 1.6.44.1 (дата-час розрахунку: 04.10.2019 р. 16:11), відповідачем здійснено перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання, а саме, зменшено його відсотковий розмір з 90% на 50% та застосовано частину 1 статті 27 Закону від 13.07.2017 р. №2136-VIII, відповідно до якої, суддя Конституційного Суду у відставці отримує щомісячне довічне грошове утримання, яке виплачується у розмірі 50 відсотків винагороди судді Конституційного Суду.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно зменшено відсотковий розмір щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 90% на 50%.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 01 квітня 2020 р., в якій просила провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України, згідно Довідки про винагороду судді Конституційного Суду України для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України у відставці, а також, у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму з 1 січня 2020 року.

До вищевказаної заяви позивачем було додано Довідку про винагороду судді Конституційного Суду України для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України у відставці від 20.03.2020 року №19/1-23-54, відповідно до якої, винагорода судді, яка враховується під час призначення/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України у відставці становить 433 538,60 грн.

Положеннями частини 2 статті 27 Закону №2136-VIII закріплено, що у разі збільшення розміру винагороди судді Конституційного Суду відповідно здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду у відставці. Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання здійснюється з усієї суми винагороди судді з дня виникнення права на відповідний перерахунок.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1 затверджено Порядок подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до пунктів 3-4 розділу ІІ вищевказаного Порядку №3-1, звернення за перерахунком щомісячного довічного утримання проводиться в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді (в разі збільшення розміру винагороди судді Конституційного Суду України), який працює на відповідній посаді. Перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з дня виникнення права на відповідний перерахунок.

Так, як вбачається з положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, розмір суддівської винагороди обчислюється з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Оскільки, з 01 січня 2020 року збільшено прожитковий мінімум для працездатних осіб, як наслідок, збільшено розмір суддівської винагороди, а тому, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що у ОСОБА_1 з 01.01.2020 року виникло право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з винагороди судді у розмірі 433 538,60 грн., а до 01.01.2020 року - з винагороди судді, розмір якої становив 396 206,80 грн., відповідно до довідки від 18 вересня 2019 року №16/1-345-114.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Також, Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів).

Так, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Згідно пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких, рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Відповідно до п. 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 200/25803/15-а зазначив наступне: «…конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя».

За приписами частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Ірландії» (рішення від 31.07.2003 року, «Doran v. Ireland», заява №50389/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» («Salah Sheekh v The Netherlands»; заява №1948/04), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Крім того, міжнародні документи з питань статусу та незалежності суддів, зокрема, Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік), Основні принципи незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 р., від 13.12.1985 р.), Рекомендації щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів (прийняті резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалені резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15.12.1989 р.), Європейський статут судді (ухвалений Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році), Європейська хартія щодо статусу суддів (10.07.1998 р.), Загальна (Універсальна) хартія судді (схвалена Міжнародною Асоціацією Суддів 17.11.1999 р., Тайпеї (Тайвань), закріплюють єдиний підхід щодо отримання суддею достатньої винагороди для забезпечення своєї економічної незалежності. Винагорода не повинна залежати від результатів роботи судді та скорочуватися під час всього строку повноважень. Рівень суддівської винагороди встановлюється з тим, щоб захистити суддів від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

Колегія суддів, також, звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 , виходячи з 90% винагороди судді Конституційного Суду України, відповідно до пункту 7 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII, статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16.10.1996 №422/96-ВР, статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (в редакції, що діяла станом на 16.09.2010), починаючи з 26.09.2019 р.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Бужак Н.П.

Черпіцька Л.Т.

Повний текст постанови виготовлено 16.01.2021 р.