Справа № 640/21531/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2021 року м. Київ № 640/21531/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач) адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудярявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначені пенсії ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 липня 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити пенсію ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 липня 2020 року.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень щодо не призначення пенсії за вислугою років.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень було протиправно відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог діючого законодавства на час виникнення підстав для призначення пенсії.

Позивач зазначає, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 400/3925/19, яке було залишено без змін ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2020 року, було зобов`язано Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подання про призначення ОСОБА_1 пенсії згідно з додатком № 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 та всіх необхідних документів.

На підставі вищевикладеного Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» було направлено необхідний пакет документів для призначення пенсії відповідно пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Однак, не зважаючи не вищевказані дії, відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років позивачу.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, керуючись викладеним, на думку представника відповідача, при виконанні покладених на пенсійний орган державою функцій останній правильно прийшов до висновку, що застосуванню підлягає законодавство яке є чинне на момент звернення особи, а не те, що діяло на момент виникнення такого права.

Керуючись вищевикладеним, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Не погоджуючись з аргументами пенсійного органу викладеними в відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив в якій останній зазначив що відповідачем у відзиві на позовну заяву не було спростовано твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог.

При цьому, позивач звертає увагу, що відповідачем у відзиві було порушено питання щодо перерахунку вже призначеної пенсії, однак позивач звертає увагу, що він не просить перерахувати пенсію, а просить саме призначити її.

Також, відповідач послався на те, що відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. А тому, обставини встановлені рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 400/3925/20, а саме та обставина, що з 31 липня 2002 року ОСОБА_1 набула право на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не підлягає повторному доказуванню та являється вже сталою і є необхідною для виконання.

Керуючись вищевикладеним позивач просив задовольнити позовні вимоги позовної заяви та визнати протиправними дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 05 жовтня 1969 року по 04 червня 1975 року проходила службу в органах внутрішніх справ на посадах слідчого Миколаївського міськвиконкому УВС виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради.

В період з 09 березня 1981 року по 12 жовтня 1987 року, ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ вихователя та старшого вихователя приймальника-розподільника для неповнолітніх УВС виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради депутатів трудящих.

12 жовтня 1987 року наказом УВС ОСОБА_1 звільнена зі служби в органах внутрішніх справах за власним бажанням.

На час звільнення з органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 виповнилося 40 років, та вона мала 12 р. 08 м. 02 дн. вислуги років, а також загальний трудовий стаж 21 р. 09 м. 07 дн.

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Державної організації (установа, заклад) територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївської області (правонаступника приймальника-розподільника для неповнолітніх УВС виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради депутатів трудящих) з заявою про оформлення документів для призначення пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

03 жовтня 2019 року Державна організація (установа, заклад) територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївської області листом за № 33/35 Н-03 відмовила ОСОБА_1 в оформлені документів для призначення пенсії, з тих підстав, що на момент її звільнення з органів внутрішніх справ, вона не мала право на пенсію за вислугою років. На день звільнення зі служби не досягла 45-річного віку, та не мала у наявності необхідного страхового стажу 25 років і більше.

Позивач не погоджуючись з вказаною відмовою державної установи звернулась Миколаївський окружний адміністративний суд з позовом до державної організації (установа, заклад) територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївської області з вимогами визнати дії відповідача протиправними, щодо відмови в підготуванні та направлені до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подання про призначення ОСОБА_1 пенсії відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року та всіх необхідних документів; зобов`язати відповідача підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подання про призначення ОСОБА_1 пенсії згідно з додатком 3 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 та всіх необхідних документів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 400/3925/19, яке було залишено без змін ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2020 року, було зобов`язано Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подання про призначення ОСОБА_1 пенсії згідно з додатком № 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 та всіх необхідних документів.

На підставі вищевикладеного та на виконання вищевказаних рішень Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» було направлено необхідний пакет документів для призначення пенсії відповідно пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Однак, пенсійним органом було відмовлено у призначенні пенсії позивачу, посилаючись при цьому на те, що для вирішення питання про можливе призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» необхідно звертатись до уповноваженого структурного підрозділу за місцем звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

У зв`язку з вищевикладеним та вважаючи дії пенсійного органу протиправними, які полягають у протиправності відмови щодо призначення пенсії позивачу, останній звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (надалі - Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб») та Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Відповідно до преамбули Закону № 2262-ХІІ держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Тобто, дійсно діюче законодавство пов`язує можливість призначення пенсії за вислугу років саме з наявністю на день звільнення зі служби двох умов: 1) досягнення 45-річного віку; 2) страхового стажу 25 років, з яких не менше ніж 12 років і 6 місяців служби в органах внутрішніх справ.

З аналізу діючої редакції статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вбачається, що ОСОБА_1 не має право на призначення пенсії за вислугою років.

Разом з тим, в період з 31 липня 2002 року по 29 квітня 2006 року (на момент звільнення позивача з займаної посади) діяла інша редакція статті 12 Закону, у редакції Закону №51-IV від 04 липня 2002 року.

З аналізу вказаної редакції вбачається, що особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Станом на час набуття чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» № 51-IV від 04 липня 2002 року судом встановлено, що ОСОБА_1 досягла 45-річного віку та мала загальний трудовий стаж 25 років, з яких 12 років та 6 місяців служба в органах внутрішніх справ.

Таким чином, керуючись вищевикладеним, суд зазначає, що з 31 липня 2002 року ОСОБА_1 набула право на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

29 квітня 2006 року набув чинності інший Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» № 3591-IV, яким право на призначення пенсії за вислугою років, ставилося в залежності від наявності 45-річного віку та страхового стажу саме на час звільнення зі служби.

Вирішуючи питання, чи втратила позивач право на призначення пенсії за вислугою років, яке вона набула 31 липня 2002 року на підставі Закону № 51-IV від 04 липня 2002 року, у зв`язку з набуття чинності 29 квітня 2006 року Закону № 3591-IV від 04 квітня 2006 року, суд вважає за необхідне звернути увагу на сталу практику постановлену Верховним Судом.

Зазначене питання було неодноразово предметом розгляду Верховним Судом. Так, у постанові від 21 листопада 2019 року у адміністративній справі № 331/1442/17, Верховним Судом висловлена позиція, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у ЗСУ, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, Державному департаменті України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Також, у Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи із положень пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» № 1763-IV та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Також, аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 404/8137/13-а, від 16 липня 2019 року у справі № 686/651/17, від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а.

При цьому, суд зауважує, що наявність у позивача права на пенсію за вислугою років було також встановлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 400/3925/19, яке було залишено без змін ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2020 року, який в свою чергу зазначив, що «починаючи з 31 липня 2002 року ОСОБА_1 набула право на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».».

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, суд також звертає увагу, що статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Слід зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

У рішенні № 5-рп/2002 Конституційний Суд України зауважив, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14 та від 01 липня 2014 року у справі № 21-244а14 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а.

Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» № 1763-ІУ та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Отже, право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені з органів внутрішніх справ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та 12 календарних років і 6 місяців вислуги років, було встановлено пунктом «б» статті 12 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.

При цьому, суд звертає увагу, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за вислуги років, пенсійним органом в обґрунтування було зазначено, що для вирішення питання про можливе призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» необхідно звертатись до уповноваженого структурного підрозділу за місцем звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

З приводу вказаного суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1, заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерства транспорту та зв`язку України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової адміністрації України, Державного департаменту України з питань виконання покарань ( далі - міністерства та інші органи).

Міністерства та інші органи визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Згідно пунктом 12 Порядку № 3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії.

У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку.

В свою чергу, у відповідності до пункту 14 Порядку № 3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

При цьому, саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення.

Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 537/1980/16-а.

Тобто, виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку, що при наявності у особи права на пенсію, така особа звертається до суб`єкту з якої її було звільнено з заявою щодо підготовки та подання документів до уповноваженого пенсійного органу для подальшого призначення пенсії.

Як вже неодноразово зазначалось вище, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 400/3925/19, яке було залишено без змін ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2020 року, було зобов`язано Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подання про призначення ОСОБА_1 пенсії згідно з додатком № 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 та всіх необхідних документів.

З наявних в матеріалах справи доказів а саме з листа Державної установи територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області від 09 липня 2020 року № 24523/8 на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 400/3925/19 було направлено необхідний пакет документів для призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Враховуючи викладені вище обставини, та встановлений факт того, що ОСОБА_1 має в наявний необхідний стаж та право на призначення пенсії за вислугою років, які встановлені пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи 15 липня 2020 року, суд приходить до висновку про наявність у діях пенсійного органу протиправності, які полягають у відмові позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку з чим у суду наявні всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

При цьому, суд звертає увагу, що статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Керуючись викладеним, суд зауважує, що з огляду на встановлену під час розгляду справи протиправні дії відповідача, з метою належного захисту прав позивача, виходячи з повноважень, встановлених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити пенсію ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 липня 2020 року.

В даному випадку, задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначені пенсії ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 липня 2020 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити пенсію ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту б статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 липня 2020 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, улиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова