Справа № 560/3007/20
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/3007/20

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

18 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Смілянця Е. С. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року (повний текст рішення складено 28.09.2020 у м.Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в якому просить визнати бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в якому просив:

- визнати бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо виплати компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 - протиправною;

- стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України середній заробіток на користь ОСОБА_1 за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48949,51 грн..;

- стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати на послуги адвоката в розмірі 8000,00 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

В обґрунтування вимог позову зазначив, що під час звільнення зі служби в поліції відповідачем несвоєчасно було здійснено усіх належних розрахунків, оскільки остаточна виплата відбулась лише 05.05.2020 року, що підтверджується випискою від 20.05.2020 року по картці/рахунку АТКБ "Приватбанк". Отже, відповідач допустив порушення строку розрахунку при звільненні, що є протиправною бездіяльністю та є підставою для виплати середнього заробітку відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 2450 (дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 19 коп. (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки з 10.03.2020 року по 05.05.2020 при звільненні зі служби з поліції.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь фізичної ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3000,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, позивач з 01.09.2002 по 09.03.2020 проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України та Національній поліції України, що підтверджується копією витягу з особової справи.

09.03.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника 5-го відділу управління стратегічних розслідувань в Хмельницькій області Департаменту за станом здоров`я, що підтверджується витягом з наказу Департаменту від 26.02.2020 № 57 о/с.

30.03.2020 позивач отримав грошове забезпечення при звільненні, що підтверджується витягом з відомостей про перерахування грошового забезпечення на пластикові картки від 24.03.2020 № 42 та платіжним дорученням від 26.03.2020 № 477.

Одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу було виплачено 05.05.2020, що підтверджується витягом з відомостей про перерахування одноразової грошової допомоги на пластикові картки від 27.04.2020 № 64, платіжним дорученням від 27.04.2020 №704, службовою запискою головного бухгалтера С. Дімітрової від 24.06.2020.

Позивач вважає, що оскільки повний розрахунок з ним, був проведений фактично 05.05.2020, а звільнений він був 09.03.2020, а тому позивач має право на виплату компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Cпеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року, №806/1551/17 від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17 та від 20.02.2019 року по справі №814/1735/16.

Відтак, доводи відповідача зазначені в відзиві на апеляційну скарзу щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.

Згідно з нормами частини 2 статті 117 КЗпП України, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Враховуючи, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Враховуючи наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, беручи до уваги те, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Відповідач виплатив 11.03.2020 за частину не використаної відпустки в сумі 9819,60 грн., 30.03.2020 заробітну плату в сумі 4735,84 грн. та 05.05.2020 одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу у розмірі 142248,27 грн., що не оспорюють сторони, і підтверджене доказами, зокрема, довідкою АТКБ "Приватбанк" від 20.05.2020 (а.с.11).

Відповідно до положень статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Водночас, колегія суддів зазначає, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Відповідно до статті 117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахункуи. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, у постанові Верховного суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18), зроблено висновок, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем тільки 05.05.2020, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 10.03.2020 по 05.05.2020 (56 днів).

Тому, оскільки в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, то позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до довідки про середній заробіток ОСОБА_1 від 23.06.2020 №102, за останні два повні календарні місяці січень-лютий 2020 року позивачу нараховано 17919,02 грн. та 17919,02 грн. відповідно. Протягом цих двох місяців було 60 календарних дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить (17919,02 грн. + 17919,02 грн.): 60 = 597,30 грн.

При цьому, суд звертає увагу на те, що після звільнення позивача, останньому, Відповідачем добровільно сплачено: на третій день після звільнення - 9819,60 грн., як компенсацію за частину невикористаної відпустки, на 12-й день - 4735,84 грн., як борг по заробітній платі та на 56-й день - 142248,27 грн., як одноразову грошову допомогу при звільненні. Загальна сума виплачених коштів з порушенням наведених строків складає 156803,71 грн. тоді як Позивачем за весь час затримки розрахунку (56 днів) визначено розмір середнього заробітку за затримку розрахунку в сумі 48949,51 грн., яка, дещо, перевищує розмір середнього заробітку позивача по відношенню до найбільш визначеного строку, як порушеного при остаточному розрахунку (597,30 грн. середньоденний заробіток позивача перед звільненням х 56 днів затримки розрахунку = 33448,8 грн.).

Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Колегія суддів враховує зазначені висновки Верховного Суду при обчисленні розміру середнього заробітку позивача у цій справі та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи добровільну сплату Відповідачем розміру простроченої заборгованості, те, що період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості є незначним, сплата зазначених сум проводилась Відповідачем у визначений період трьома виплатами, що виключило заподіяння Позивачеві при його звільненні ймовірний майнових втрат (обратного Позивачем не доведено), а також виходячи з порівняння сум, як заявлених позивачем до стягнення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та розміру середнього заробітку по відношенню до найбільш визначеного строку. Тому, сума, яка підлягатиме відшкодуванню становитиме: 597,30 (середньоденний заробіток позивача перед звільненням) х 56 (робочих днів затримки розрахунку) = 33448,8 грн., яка є більшою за обраховану суму судом першої інстанції та меншою від розрахованої суми Позивачем.

Також, колегія суддів зазначає, що при виплаті відповідачем на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Відповідачем із зазначеної суми слід здійснити відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п.39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

З огляду на вищезазначене, враховуючи встановлені обставини справи та правову позицію Верховного Суду, щодо істотної частки викладеної в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 та інших вказаних правових позицій Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено обгрунтування позовних вимог щодо частини заявлених до відшкодування сум, а суб`єктом владних повноважень, який заперечував проти позову, не доведено правомірності своїх дій щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підтверджено перевіреними в суді доказами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині обрахованої ним суми, визначеної як за затримку розрахунку при звільненні, частково спростовують висновки суду першої інстанції в частині її (суми) обрахування, тому апеляційна скарга, в цій частині, підлягає частковому задоволенню зі зміною тексту другого абзацу резолютивної частини рішення, а саме, щодо зміни визначеної судом першої інстанції суми - 2450,19 грн. на суму 33448,80 грн., яка, виходячи з обставин справи на думку колегії буде більш співмірною.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в частині звернення до суду необхідно враховувати, що згідно з ч.3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України (яка діяла на момент звернення з позовом до суду) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Тобто, позивач не пропустив строк звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте невірно обрахував заявлену до відшкодування суму, як за затримку розрахунку. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року - змінити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, в частині суми стягнення за час затримки розрахунку - змінити.

Другий абзац резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

"Зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (ідентифікаційний код 43305056) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток в розмірі 33448,80 (тридцять три тисячі чотириста сорок вісім) грн. 80 коп. (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з поліції з 10.03.2020 року по 05.05.2020".

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України

Постанова суду складена в повному обсязі 18 січня 2021 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Смілянець Е. С. Сапальова Т.В.