Справа № 380/7196/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7196/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з 12 грудня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення;

- звільнити від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»;

- встановити військовій частині НОМЕР_1 місячний строк подання звіту про виконання судового рішення.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходив військову службу у Силах спеціальних операцій Збройних Сил України, а саме у військовій частині НОМЕР_2 (з 28 грудня 2019 року військова частина НОМЕР_1 ). Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 191 від 12 грудня 2017 року позивача виключено зі списків особового складу цієї частини та усіх видів забезпечення з 12 грудня 2017 року, однак станом на момент виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення.

Позивач вказує, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення у зв`язку із зростанням споживчих цін є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Також зазначає, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Відтак, не провівши з позивачем на момент його виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення, відповідач учинив бездіяльність, яку й позивач просить визнати протиправною.

Крім того, позивач уважає, що відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України відповідач повинен нарахувати та виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення у справі.

У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує про те, що з системного аналізу положень статей 4, 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пунктів 6, 14 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, а також роз`яснень Мінсоцполітики слідує, що індексація грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється у межах коштів, передбачених на ці цілі. Тобто, за відсутності коштів індексація грошового забезпечення не виплачується. При цьому, зазначені положення Закону є чинними та неконституційними не визнавалися.

Крім цього, відповідач вказує, що коштів до військової частини на виплату індексації грошового забезпечення позивачу за спірний період не надходило, оскільки листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 10 лютого 2016 року № 248/3/9/1/108 було надано вказівку індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення Мінсоцполітики. Відтак, відсутня вина військової частини щодо невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за спірний період.

Також відповідач зазначає, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомлення з їх розміром або щонайменше у достатньо стислі строки. Оскільки під час нарахування та виплати позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, то й відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України. Крім того, з прийняттям судового рішення, статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість змінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

В той же час відповідач стверджує, що позивач проходив військову службу, а тому норми Кодексу законів про працю на нього, як військовослужбовця у тому й числі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не поширюються. А норми спеціального законодавства передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак лише у разі поновлення на військовій службі. Проте, таких вимог позивач не заявив.

У зв`язку з вищевикладеним просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій додатково зазначає про те, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо норми спеціального законодавства не врегульовують спірні правовідносини. Враховуючи те, що норми спеціального законодавства не врегульовують порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки розрахунку при звільненні, до спірних правовідносин належить застосовувати відповідні норми Кодексу законів про працю України.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у якому додатково вказує про те, що положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України спірні правовідносини не регулюються, оскільки предметом спору у цій справі є розмір належних позивачу при звільненні сум, а саме право на виплату індексації грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 11 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 02 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року позовну заяву після відкриття провадження у справі залишено без руху.

Ухвалою суду від 09 грудня 2020 року розгляд справи продовжено. В задоволенні заяви відповідача від 17 листопада 2020 року про залишення позову без розгляду відмовлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення учасника бойових дії серії НОМЕР_3 , виданого 04 березня 2015 року Управлінням особового складу штабу Командування ВМС ЗС України позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.33).

Згідно з Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 191 від 12 грудня 2017 року капітан-лейтенанта ОСОБА_1 , старшого офіцера розвідувально-інформаційного відділення, звільненого наказом начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 23 листопада 2017 року № 187 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6, з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 12 грудня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.34-35).

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 702 від 16 червня 2020 року «Про розмір належної індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року» позивачу за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року нараховано 466,21 грн. індексації грошового забезпечення (а.с.37-38).

Сторони у справі не заперечують ту обставину, що вищезазначена сума індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року позивачу не виплачена, як під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), так і на момент його звільнення з військової служби.

Відтак, вважаючи бездіяльність відповідача щодо непроведення з 12 грудня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Предметом спору у цій справі є оцінка наявності чи відсутності підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року, а також нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з 12 грудня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби позивача та зобов`язання відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із абзацом другим статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, відповідно до визначення, яке міститься в абзаці третьому статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин другої, шостої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з абзацами першим, другим, п`ятим, шостим пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Абзацами першим шостим пункту 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Суд звертає увагу на те, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив про те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року (справа № 825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа № 620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа № 825/565/17) індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку № 1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

А на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Як слідує з наявної у матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 № 702 від 16 червня 2020 року «Про розмір належної індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року» позивачу за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року нараховано 466,21 грн. індексації грошового забезпечення.

Сторони у справі не заперечують ту обставину, що вищезазначена сума індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року позивачу не виплачена, як під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), так і на момент його звільнення з військової служби.

Оцінюючи доводи відповідача щодо правомірності невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, які викладені у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Щодо посилань відповідача на відсутність фінансового ресурсу, як на підставу для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на виплату індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

До того ж, відповідачем не надано жодних доказів для підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого він фінансується коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на його рахунки для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період.

З огляду на наведене, посилання відповідача на відсутність фінансового ресурсу, як на підставу для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є безпідставними та до уваги судом не приймаються.

Щодо посилань відповідача на лист Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 10 лютого 2016 року № 248/3/9/1/108, яким було надано вказівку індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення Мінсоцполітики, як на підставу для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, суд вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки зазначений лист не є нормативно-правовим актом, а відповідач має діяти відповідно до вимог закону, який має вищу юридичну силу.

Твердження відповідача про те, що проведення індексації грошового забезпечення здійснюється виключно у межах коштів, передбачених на ці цілі є безпідставними, оскільки частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІ, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Підсумовуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідач безпідставно, за відсутності для цього правових підстав, передбачених Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», не виплатив позивачу індексацію його грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року, у зв`язку з чим допустив протиправну бездіяльність.

Разом з тим, у позовній заяві позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення з ним з 12 грудня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Так, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Тобто, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

За таких обставин, оскільки, як вже було зазначено судом вище, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону, а індексація є складовою частиною заробітної плати (грошового забезпечення), сам факт звільнення позивача з військової служби зобов`язував відповідача в силу вимог чинного законодавства провести з ним повний розрахунок, в тому числі й у частині виплати індексації його грошового забезпечення.

Слід також зазначити, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення нерозривно пов`язані із обізнаністю роботодавця із часом набуття права працівника на її нарахування та виплату, що є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому індексація грошового забезпечення мала бути нарахована та виплачена позивачу саме з моменту набуття ним права на її нарахування та виплату відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Однак, у межах спірних правовідносин відповідач нарахував, а проте не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, як під час виплати йому грошового забезпечення за спірний період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року, так і при звільненні позивача з військової служби.

Оскільки суд встановив, що відповідач безпідставно, за відсутності для цього правових підстав, передбачених Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», не виплачував позивачу індексацію його грошового забезпечення під час проходження позивачем військової служби за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року, а також протиправно не виплатив її при звільненні позивача з військової служби, то необхідно визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення з позивачем повного розрахунку при звільненні з військової служби в частині невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року.

Тому позовна вимога у цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Пунктом четвертим частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Як уже було зазначено судом вище, позивачу за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року нараховано 466,21 грн. індексації грошового забезпечення. Однак, згадана сума індексації грошового забезпечення йому не виплачена.

Відтак, ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року.

Тому позовну вимогу у цій частині також належить задоволити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення суд враховує таке.

Відповідно до частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15.

Таким чином, посилання відповідача на неможливість застосування норм трудового законодавства до спірних правовідносин є безпідставними, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна правова позиція викладена також і в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Водночас, щодо підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення, суд вважає за необхідне зазначити таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що при задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком, та інших конкретних обставин справи.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11 та у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13, а також постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18) щодо необхідності прийняття до уваги таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а.

Отже, у випадку стягнення з відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму такої компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

Також слід зазначити, що вищевказана позовна вимога стосується захисту ще не порушеного права позивача до дня фактичного розрахунку. Водночас, КАС України передбачає можливість захисту тільки вже порушеного права (частина 1 статті 2, частина 1 статті 5 КАС України).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення є передчасною та, відповідно, не може бути задоволена судом.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо вимоги позивача про встановлення відповідачу місячного строку для подання звіту про виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

За змістом частини 1 статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, з огляду на зміст наведених процесуальних норм, КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Оскільки у судовому рішенні чітко визначено порядок і спосіб його виконання, а судове рішення, яке набрало законної сили, обов`язкове для виконання, то у задоволенні вимоги про встановлення військовій частині НОМЕР_1 місячного строку на подання звіту про виконання судового рішення належить відмовити.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору за заявлені позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з 12 грудня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби позивача та зобов`язання відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відтак судовий збір за ці позовні вимоги при зверненні з позовом до суду не сплачував.

За заявлену позовну вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення позивач сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 90819 від 03 грудня 2020 року.

Оскільки у задоволенні цієї позовної вимоги суд відмовив у повному обсязі, то підстави для повернення позивачу сплаченого за неї судового збору у розмірі 840,80 грн., відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби у частині невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення військовій частині НОМЕР_1 місячного строку на подання звіту про виконання судового рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 16 січня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.