Справа № 640/5100/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5100/19 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Власний захист" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Власний захист" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Власний захист із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 15.03.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 березня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також не правильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати вказане рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 березня 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на обставини аналогічні викладеним в позовній заяві.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві було проведено документальну планову виїзну перевірку ТзДВ "Страхова Компанія "Власний захист" податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 30.09.2018, валютного - за період з 01.01.2016 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 13.10.2014 по 30.09.2018, за результатами якої складено Акт від 22.02.2019 № 144/26-15-14-06-02-10/39439294 (далі - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлено наступні порушення ТзДВ "Страхова Компанія "Власний захист", а саме:

- п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.п. 141.1.1 п. 141. ст. 141 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 146 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 146 грн. та занижено від`ємне значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток за 9 місяців 2019 у сумі 499 697 грн.;

- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.п. 136.2.1 п. 136.2 ст. 136 ПК України, в результаті чого занижено податок на дохід за договорами страхування всього у сумі 32 438 889 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 10 731 192 грн. та за 9 місяців 2018 у сумі 21 707 697 грн.;

- здійснення посадовими особами ТзДВ "Страхова Компанія "Власний захист" фінансових операцій з контрагентами-постачальниками: ТОВ "Ділфекс", ТОВ "Ніркон" та ТОВ "Робас" на загальну суму 411 429 841, 10 грн., які мають ознаки операцій, що пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму, передбачені Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

На підставі Акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.03.2019 № .

Не погоджуючись із висновками перевірки та винесеним за її результатом податковим повідомленням-рішенням від 15.03.2019 № , вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку взаємовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України, Кодекс).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 5 ст. 8 даного Закону підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Частиною 1 ст. 9 Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як передбачено ч. 2, 3 ст. 9 Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно абзацу другого п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до п. 3.1 Положення №88 облікові регістри - це носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм тощо, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку.

Викладене вище свідчить про те, що записи у регістрах бухгалтерського обліку проводяться лише на підставі первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а інформація про господарські операції, здійснені позивачем за звітний період, на підставі облікових регістрів, відображається у податковій звітності.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Перевіркою встановлено, що взаємовідносини позивача з контрагентом - ТОВ "Ніркон" відбувалися на підставі договору № 001/17-М про надання маркетингових послуг від 12.12.2017.

Замовник - ТзДВ "СК "Власний захист" за вказаним договором виплачує виконавцю - ТОВ "Ніркон" плату за надання послуг в розмірі 101 350 000, 00 грн.

До перевірки позивачем не було надано первинних документів, що підтверджують факт понесених витрат у сумі 10 732 000 грн., а саме: акти виконаних робіт, звіти про виконання, звіти, які повинні надсилатися на електронну пошту платника, звіти про залучених страхувальників, банківські виписки, рахунки або інші документи, що підтверджують факт виконання робіт.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

В ході перевірки відповідачем встановлено, що ТзДВ "СК "Власний захист" (замовник) укладено договір про надання консультаційних послуг з питань корпоративного управління № СОКР 15/03/2018 від 15.03.2018 з ТОВ "Ніркон".

Вартість послуг виконавця, що надаються за пунктом 1.2 цього договору складає 73 250 000, 00 грн., без ПДВ.

До перевірки ТзДВ "СК "Власний захист" не було надано первинні документи, що підтверджують факт понесених витрат у сумі 21 208 000 грн., а саме: акти виконаних робіт, звіти про виконання, звіти, які повинні надсилатися на електронну пошту платника, звіти про залучених страхувальників, банківські виписки, рахунки або інші документи, що підтверджують факт виконання робіт.

Крім того, під час проведення перевірки, ГУ ДФС у м. Києві встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Ділфекс" здійснювалися на підставі договору про надання консультаційних послуг з питань корпоративного управління № СОRP 07/08/2018 від 07.08.2018, однак, позивачем не було надано до перевірки оригіналів первинних документів по взаємовідносинам з ТОВ "Ділфекс" у зв`язку з їх втратою,

Також, перевіркою було встановлено, що ТзДВ "СК "Власний захист" мало взаємовідносини з ТОВ "Робас", які ґрунтувалися на договорі доручення (агентський договір) № 19-09/2017 від 19.09.2017 та додатковій угоді № 1 від 19.09.2017 до договору.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що надання платником податків фінансово-господарських документів під час проведення перевірки є необхідною умовою підтвердження правомірності задекларованих платником показників податкового обліку.

У зв`язку з тим, що позивач не надав документи для проведення перевірки, в тому числі, й у строк, визначений абз. 2 п. 44.7 ПКУ, то у контролюючого органу були достатні правові підстави провести перевірку з використанням наявної у нього податкової інформації.

Крім того, позивач не надав суду первинні документи, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити їх відповідність вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та чи відображають вони зміст і характер вчинених господарських операцій.

Суд звертає увагу позивача, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Отже, недоведеність фактичного здійснення господарської операції, позбавляє платника податку декларувати подібні витрати.

Також, позивач у позовній заяві посилався на те, що йому не було відомо про ту обставину, що його контрагенти мали ознаки фіктивних підприємств, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Платник податків при виборі контрагентів та укладенні з ними договорів має керуватися і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема, відшкодування сплаченого ПДВ у складі ціни придбаного товару. При цьому обізнаність платника податків щодо протиправної діяльності контрагента чи про неналежну обачність з боку платника податків при виборі контрагента може свідчити, зокрема, і тривалість господарських відносин, здійснення діяльності в одному сегменті ринку, господарські зв`язки платника податків переважно із контрагентами, які ухиляються від виконання податкового обов`язку, інформація про відсутність таких контрагентів за місцезнаходженням, яка є загальнодоступною інформацією (вказану позицію підтримує Верховний Суд у постанові від 27.03.2018 у справі № 2а-1670/4908/12).

Щодо податку на дохід від страхової діяльності суд зазначає наступне.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

У відповідності до п. 136.2 ст. 136 ПК України під час провадження страхової діяльності юридичних осіб - резидентів одночасно із ставкою податку на прибуток, визначеною у пункті 136.1 цієї статті, ставки податку на дохід встановлюються у таких розмірах: 3 відсотки за договорами страхування від об`єкта оподаткування, що визначається у підпункті 141.1.2 пункту 141.1 статті 141 цього Кодексу; 0 відсотків за договорами з довгострокового страхування життя, договорами добровільного медичного страхування та договорами страхування у межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема договорів страхування додаткової пенсії, та визначених підпунктами 14.1.52, 14.1.52-1, 14.1.52-2 і 14.1.116 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Враховуючи аналіз вказаних вище норм, а також ту обставину, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які свідчать про обґрунтованість та реальність понесених витрат в даній справі, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Власний захист"- залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.