Справа № 380/9231/20
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/9231/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, у якій просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Львівській області щодо формування та стягнення боргу за вимогою про стягнення (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 08.11.2019 №Ф-5806-52 у розмірі 26539,26 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 08.11.2019 №Ф-5806 52;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539, 26 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем безпідставно сформовано спірну податкову вимогу про сплату єдиного внеску, оскільки позивач є пенсіонером, який отримує пенсію за вислугою років, у вказаний період та до сьогодні проходить військову службу, а сплата єдиного внеску за нього здійснюється його роботодавцем. Вказує, що сплата єдиного внеску відповідно до спірної вимоги призведе до подвійної сплати єдиного внеску. Просить позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідно до витягу з електронного кабінету платника позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець в Головному управлінні ДПС у Львівській області з 03.03.2006, а з 06.10.2011 як платник єдиного внеску. Станом на 31.10.2019 у позивача обліковується недоїмка по єдиному внеску у розмірі 26 539,26 грн. З огляду на це, Головним управлінням ДПС у Львівській області виставлено вимогу від 08.11.20119 № 5806-52. Вказує, що доводи позивача про те, що він звільнений від сплати єдиного внеску є помилковими. Зазначив, що від сплати єдиного внеску звільняються за себе особи, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, а з наданої позивачем довідки № 2710 від 01.10.2020 слідує, що останній отримує пенсію за вислугу років. Звертає увагу, що позивач був призваний на військову службу у 2014р., а нарахування єдиного внеску здійснено контролюючим органом за період з 2017р. по 2019 р. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив на позов не спростовує доводи позивача наведені у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 30 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволено, визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновлено його.

19.01.2021 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/9231/20 відмовлено.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.

ОСОБА_1 перебував у статусі суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця з 03.03.2006 (запис № 0014878 про державну реєстрацію фізичної особи підприємця) до 03.01.2020 (запис № 6014878 про припинення підприємницької діяльності за рішенням), що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

08.11.2020 ГУ ДПС у Львівській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5806-52, відповідно до якої зобов`язано позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539, 26 грн. Сума заборгованості (недоїмки) визначена станом на 31 жовтня 2019 року за період з 2017-2019рр.

Відповідно до витягу з облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , вид бюджету 70 (цільові фонди) заборгованість станом на 31.10.2018 становить 15819, 54 грн та станом на 31.10.2019 становить 26539, 26 грн.

Позивач вважає дії відповідача щодо нарахування йому єдиного внеску та формування спірної вимоги протиправними, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався такими нормами законодавства.

До даних правовідносин підлягають застосуванню Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі іменується Закон України №2464-VI); Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі іменується Закон України №2232-XII); Наказ Міністерства фінансів України «Про внесення змін до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №393 від 28.03.2016 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 квітня 2016 р. за № 609/28739) (далі іменується Інструкція №393).

Платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI).

Єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць; у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункти 2 та 3 частини першої статті 7 Закону України №2464-VI).

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 25 Закону України №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Тобто, статтею 25 Закону України №2464-VI встановлено право контролюючого органу надсилати платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату із дотриманням певних вимог: (1) за формою та (2) у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 Розділу II Інструкції №393, платниками єдиного внеску є: фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За правилами пунктів 1 та 2 Розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №393, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до пункту 3 Розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №393, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Сума боргу у вимозі проставляється у гривнях з двома десятковими знаками.

Вказана вище норма визначає порядок формування вимоги про сплату недоїмки та регулює питання строків винесення такої вимоги.

Так, у даному випадку застосуванню підлягає норма, відповідно до якої вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Зі змісту витягу з облікової картки платника податків РНОКПП НОМЕР_1 вбачається, що сума недоїмки зі сплати єдиного внеску виникла ще у лютому місяці 2018 року.

Натомість оскаржувана вимога №Ф-5806-52 сформована контролюючим органом лише 08.11.2019, що свідчить про порушення відповідачем порядку винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) в частині дотримання строку її формування та надіслання.

Оскаржувана вимога №Ф-5806-52 не відповідає критерію, визначеному частиною другою статті 2 КАС України прийняття рішення «Своєчасно».

Суд зазначає, що прийняття рішення, вчинення дії своєчасно, тобто протягом розумного строку це критерій-принцип, який означає не лише необхідність дотримання часових рамок, що визначені у нормативно-правових актах, а й ухвалення рішення або вчинення дії протягом розумного строку, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання.

У даному випадку зволікання контролюючим органом щодо винесення вимоги №Ф-5806-52 у строки, визначені Інструкцією №393, прямо впливає на можливість захисту майнових прав позивача, оскільки у випадку своєчасного формування вимоги позивач мав би можливість або ж сплатити суму недоїмки у значно меншому розмірі, або ж оскаржити таку вимогу в адміністративному чи судовому порядках з підстав нездійснення ним підприємницької діяльності через перебування на військовій службі та припинити у встановленому законом порядку діяльність, як суб`єкта господарювання.

Суд також констатує порушення відповідачем критерію прийняття оскаржуваного рішення «У спосіб», що передбачений Конституцією та законами України.

Критерій «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

У даному випадку відповідачем порушено процедуру прийняття оскаржуваного рішення.

Щодо застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що регулюють питання звільнення від обов`язку сплати єдиного внеску осіб, визначених статтею 4 Закону України №2464-VI, призваних на військову службу, зокрема, за контрактом, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9-2 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI, під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа - підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв`язку з виконанням обов`язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).

Якщо платник єдиного внеску має найманих працівників і на строк своєї військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, уповноважує іншу особу на виплату найманим працівникам заробітної плати та/або інших доходів, його зобов`язання, визначені підпунктами 1 (крім сплати єдиного внеску), 2, 3, 4, 5, 6, 10, 12 частини другої статті 6 цього Закону, здійснює така уповноважена особа.

Єдиний внесок, що був нарахований уповноваженою особою з таких виплат, сплачується до бюджету демобілізованою фізичною особою - підприємцем протягом 180 календарних днів з першого дня її демобілізації без нарахування штрафних і фінансових санкцій. При цьому демобілізована фізична особа - підприємець у заяві, передбаченій у цьому пункті, зазначає дані про нарахований єдиний внесок на суму таких виплат уповноваженою особою протягом строку військової служби фізичної особи - підприємця.

Звітність про нарахований єдиний внесок протягом строку військової служби фізичної особи - підприємця уповноваженою особою на суми виплат найманим працівникам та іншим особам подається демобілізованою фізичною особою - підприємцем у порядку та строки, встановлені цим Законом, без нарахування штрафних і фінансових санкцій, передбачених цим Законом.

Цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України» Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» для платників єдиного внеску, визначених у статті 4 цього Закону, призваних на військову службу під час мобілізації або залучених до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їхньої військової служби зупиняється застосування норм статті 25 цього Закону.

Підставою для такого зупинення є копія військового квитка або копія документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, яка подається до органів доходів і зборів цим державним органом протягом десяти днів після її мобілізації.

Аналогічна за суттю норма закріплена у пункті 7 Розділу ІV «Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску» Інструкції №393, яка визначає, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, якщо вони не є роботодавцями.

При цьому, зазначені платники звільняються від виконання обов`язків платника єдиного внеску, якщо вони не є роботодавцями, з першого календарного дня місяця призову на військову службу під час мобілізації платника до останнього календарного дня місяця, в якому платника було демобілізовано або завершено його лікування (реабілітацію).

Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи підприємця (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність) (додаток 1) та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення її лікування (реабілітації).

Ця норма застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Отже, за змістом пункту 9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI та пункту 7 Розділу ІV «Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску» Інструкції №393, для настання передбачуваних наслідків, а саме: звільнення від виконання обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем.

Як встановлено судом, на виконання Указу Президента України віл 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» громадянина ОСОБА_1 з 14 серпня 2014 року призвано на військову службу до військової частини НОМЕР_2 , смт. Старичі, Львівської області.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_3 від 14.01.2020 № 6/87-21 з ОСОБА_1 укладено контракт до закінчення особливого періоду відповідно до наказу НАСВ ЗСУ від 15.02.2016 № 3.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 від 20.10.2020 ОСОБА_1 проходить військову службу з 14.08.2014 до сьогодні.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_3 від 05.11.2020 № 5372 ОСОБА_1 у період з 11.03.2017 по 13.06.2017 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та текторіальній цілісності України.

06.07.2017 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_4 , що посвідчує право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Посилання відповідача на те, що позивач призваний на військову службу у 2014р., а нарахування єдиного внеску здійснено контролюючим органом за період з 2017р. по 2019 р, суд не приймає до уваги, оскільки вищенаведеними документами підтверджено, що позивач по теперішній час проходить військову службу.

Разом з тим суд зазначає, що вищенаведеними законодавчими нормами передбачено, що особи, які призиваються під час мобілізації, на особливий період, в тому числі, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, можуть виконувати обов`язки військової служби як з укладенням контракту так і без нього. Правова ситуація як укладення контракту, не змінює статусу осіб, які виконують обов`язки військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Факт перебування позивача у лавах Збройних Сил України підтверджується наявними в матеріалах справи доказами про проходження позивачем військової служби.

Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації вже було предметом судового розгляду. Зокрема, Вищий адміністративний суд у постанові від 16.02.2015 (справа №800/582/14), виходячи з системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

За правилами частини третьої статті 39 Закону України №2232-XII, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про поширення на фізичну особу-підприємця, прийнятого (призваного) на військову службу під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої пунктом 9-2частини другої розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI.

За змістом Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» метою його прийняття є, зокрема запровадження норм щодо поширення соціального захисту на військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом, передбачений законодавством для військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації.

Окрім того, в силу вимог пункту 1 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як слідує із матеріалів справи за спірний період, зокрема за 2017-2019 рр. роботодавець позивача сплатив єдиний внесок, що підтверджується відомостями з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та довідкою військової частини НОМЕР_3 від 05.11.2020.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).

Правова позиція щодо застосування вказаних вище норм права викладена у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №260/117/19 (адміністративне провадження №К/9901/22565/19).

Ураховуючи наведене, сплата єдиного внеску роботодавцем позивача виключає стягнення цього внеску за цей період з позивача як підприємця, що свідчить про протиправність спірної вимоги про сплату єдиного внеску, тому таку слід визнати протиправною та скасувати.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп.2836, Series A№18). Крім того, порушення судового провадження саме пособі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а нетеоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, ай право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II)».

Суд зазначає, що відновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача слід здійснити також шляхом зобов`язання відповідача внести коригування до особового рахунку платника податків, виключивши інформацію щодо недоїмки зі сплати єдиного внеску у сумі 26539, 26 грн.

У даному випадку, зобов`язання відповідача внести коригування до особового рахунку платника податків, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Львівській області щодо формування та стягнення боргу за вимогою про стягнення (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 08.11.2019 №Ф - 5806-52 у розмірі 26539,26 грн, суд зазначає наступне.

За правилами частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд зазначає, що позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо формування спірної вимоги поглинається та за своєю суттю є позовною вимогою про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-5806-52, задоволення якої призводить до відновлення порушених прав позивача повністю.

Тому позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Львівській області щодо формування та стягнення боргу за вимогою про стягнення (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 08.11.2019 №Ф - 5806-52 у розмірі 26539,26 грн не підлягає задоволенню.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної вимоги №Ф-5806-52 у порядку статті 77 КАС України, а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту, шляхом задоволення позову частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ) про визнання протиправними дій, скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 08.11.2019 №Ф-5806-52.

Зобов`язати Головного управління ДПС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539, 26 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.М. Брильовський