Справа № 200/10119/20-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2021-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2021 р. Справа№200/10119/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голуб В.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, Держави Україна (представник - Міністерство юстиції України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Держави Україна (представник - Державна казначейська служба України) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, Держави Україна (представник - Міністерство юстиції України), третя особа - Держави Україна про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та моральної шкоди.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області протиправно, всупереч Конституції України, частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не виплачено йому суму нарахованої пенсії у розмірі 148 017, 38 грн., з посиланням на відсутність окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України щодо виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам за минулий період, чим порушено право позивача на вільне розпорядження його власністю - пенсією. Позивач вказав, що норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містять підстави для виплати пенсії - наявність довідки внутрішньо переміщеної особи. При цьому посилання пенсійного органу на постанову Кабінету Міністрів України позивач вважає неприйнятними, оскільки підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Крім того, позивач звернув увагу суду, що відповідно до законодавства України, відповідачем по відшкодуванню шкоди є саме Держава, а не орган влади, яким є управління Пенсійного фонду і відповідно до Закону він не може представляти Державу, як особа безпосередньо завдала шкоду позивачу.

З огляду на наведене, позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, яка полягає у не виплаті за період з 09.10.2016 по 30.11.2019 пенсії у сумі 148 017, 38 грн, а також стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 148 017, 38 грн як шкоду, заподіяну Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області.

ОСОБА_1 також просив суд стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 20 000 грн, як моральну шкоду заподіяну УПФУ у м. Краматорську Донецької області.

Представник Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, надав відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що судом не може встановлюватися конкретна сума доплати до пенсії за минулий час, оскільки втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства. Стосовно виплати заборгованості, відповідач вказав, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» суми пенсії, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Проте, до теперішнього часу такий порядок не визначено. Стосовно стягнення моральної шкоди представник відповідача вказав, що позивач не надав жодних доказів, підтверджуючих заподіяння моральної шкоди працівниками управління. Крім того представник відповідача вважає, що позивачем пропущено встановлений строк звернення до суду. З огляду на наведене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Засобами поштового зв`язку, надійшов відзив відповідача Міністерства юстиції України, в якому вказано про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в частині відшкодування шкоди, оскільки позивач не надав доказів існування збитків як у формі реальних збитків, так і у формі упущеної вигоди, при цьому недоотриманий позивачем розмір пенсії не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Стосовно відшкодування моральної шкоди вказав, що позивач не доводить наявність моральної шкоди, не обґрунтовує розмір заявленої до стягнення суми та не доводить наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, що унеможливлюю стягнення моральної шкоди. Крім того, представник відповідача вважає, що єдиним належним відповідачем у справі є відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України, оскільки саме до його компетенції відноситься вирішення питань, які на думку позивача порушують його права в галузі пенсійного законодавства. Враховуючи наведене, представник України в м. Краматорську Донецької області у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерства юстиції України - Державної казначейської служби України пояснень щодо адміністративного позову не надходило.

Ухвалою від 04.11.2020 Донецький окружний адміністративний суд задовольнив клопотання представника позивача про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору. Відстрочив позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Клопотання представника позивача про поновлення ОСОБА_1 пропущеного строку звернення до суду - задовольнив. Визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із даним адміністративним позовом та поновив пропущений строк звернення до суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, Держави Україна (представник - Міністерство юстиції України), третя особа - Держави Україна (представник - Державна казначейська служба України) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та моральної шкоди, - залишив без руху. Надав ОСОБА_1 - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду уточненої позовної заяви.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року вирішено відкрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, Держави Україна (представник - Міністерство юстиції України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Держави Україна (представник - Державна казначейська служба України) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та моральної шкоди. Розгляд справи суд вирішив провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзиви на нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , який був виданий 12 грудня 2003 року Центрально-Міським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області (а.с.45-47).

Позивач є пенсіонером за віком, відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 26.07.2007 (а.с.48).

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області з 23.10.2014.

При цьому з довідки пенсійного органу № 319/02-25/7 від 09 жовтня 2020 року вбачається, що позивачу не виплачено пенсію за період з жовтня 2016 року по листопад 2019 року включно. Розмір нарахованої, але не виплаченої пенсії складає 148 017, 38 грн (а.с.54)

Листом № 0531-02-8/10633 від 29 жовтня 2020 року УПФУ у м. Краматорську Донецької області повідомило представника позивача серед іншого про те, що нараховані суми пенсії за минулий період виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, проте до теперішнього часу окремий порядок Кабінетом Міністрів України не визначено (а.с.50-53).

Не погодившись із невиплатою пенсії за минулий період, позивач, вважаючи, що належним способом захисту його порушених прав є стягнення з Держави України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 148 017, 38 грн., як шкоду, заподіяну УПФУ у м. Краматорську Донецької області, звернувся до суду з даним позовом.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058).

Відповідно до ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно зі ст. 85 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії виплачуються за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII, який згідно його преамбули відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 7 цього Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Згідно з п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року (в редакції постанови КМУ № 352 від 08 червня 2016 року) (далі - Порядок № 509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду з наступних підстав:

- якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

- у разі смерті пенсіонера;

- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

- в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою наведеної цієї статті передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону. Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

8 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункт 15 доповнено реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».

При цьому, суд зазначає, що відсутність фінансування та встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Разом з цим, рішення про припинення виплати позивачу пенсії з підстав, визначених ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", матеріали справи не містять.

Суд зауважує, що позивач із заявою про запит пенсійної справи з іншого пенсійного органу та виплати пенсії звернувся до відповідача у жовтні 2014 року, відповідно саме вказаний суб`єкт припинив ОСОБА_1 виплату пенсії.

Разом з цим, невиплата належної позивачу пенсії є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій, оскільки порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Отже, враховуючи те, що невиплата належної позивачу пенсії є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності, та виражається у бездіяльності відповідача, тобто наявна пасивна поведінка, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 148 017, 38 грн., як шкоду, заподіяну пенсійним органом, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України).

Стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування заборгованості по виплаті пенсії.

Суми виплати, заявлені позивачем (заборгованість по виплаті пенсії) не підпадають під визначення збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування збитків та виплата пенсії відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. А тому норми статті 1175 Цивільного кодексу України навіть за аналогією закону застосуванню при вирішенні цієї справи не підлягають.

При вирішенні спору суд також враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, в якій, крім іншого, зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Суд погоджується з твердженнями представника Міністерства юстиції України в частині того, що Міністерство юстиції України, виконуючи свої повноваження, не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало.

Нарахування та виплату пенсії здійснює управління Пенсійного фонду України шляхом призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсії, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Таким чином, аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову щодо стягнення на користь позивача шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України шкоди у вигляді недоотриманої пенсії відсутні.

При цьому, суд зазначає, що право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить сутність взятих на себе державою зобов`язань.

До такого висновку суд дійшов із врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій встановлений обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Так, судом встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, як отримувач пенсії, виплату якої було безпідставно припинено, заборгованість нарахована, проте не виплачена, у зв`язку із відсутністю Порядку виплати заборгованості коштів внутрішньо переміщеним особам.

Тобто, у зв`язку з тим, що Кабінетом Міністрів України наразі не визначено порядок щодо виплати соціальних виплат по внутрішньо переміщеним особам, які не виплачені за минулий період, тому Пенсійний фонд позбавлений можливості провести виплату нарахованої пенсії позивачу за спірний період.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З огляду на викладене, ураховуючи, що позивачу здійснено нарахування пенсії, суд вважає за необхідне, з метою повного захисту прав і інтересів позивача, з урахування положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Конвенції, задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення з управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати пенсії в розмірі 148 017, 38 грн.

Стосовно тверджень представника управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо дискреційних повноважень пенсійного органу щодо вирішення спірного питання суд вважає неприйнятними, оскільки норми права, що регулюють спірні правовідносини, визначають чітку поведінку суб`єкта владних повноважень, яка не передбачає свободи розсуду (дискреції).

При цьому, стосовно тверджень відповідача щодо пропущеного позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Правовий висновок щодо неможливості застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою інших складових доходу та доходу в цілому, до якого належить пенсія, викладений в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 646/6250/17 (адміністративне провадження № К/9901/2128/18).

Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 20 000, 00 грн та не підтверджено її документально.

Отже, суд зазначає, що позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди позивачем не доведена.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення. Нормами статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналізуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що за вищенаведеною нормою зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком судом. Враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників адміністративної справи, суд вважає, що відсутні підстави для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення у справі.

При цьому суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою від 04.11.2020 суд відстрочив позивачеві сплату судового збору до ухвалення рішення по справі.

Згідно з частою третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд зазначає, що позивачем заявлено вимоги майнового характеру на загальну суму 168 017, 38 грн (148 017, 38 + 20 000, 00), а отже сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1 680, 17 грн (1 % від ціни позову). Позовна вимога про визнання бездіяльності Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області протиправною є немайновою, однак оскільки вона є похідною та пов`язана з майновою, додатковій оплаті не підлягає.

Оскільки сплату судового збору відстрочено позивачу до ухвалення судового рішення у даній справі, а судовий збір не сплачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету України у розмірі 1 480, 17 грн, а також з позивача у розмірі 200, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 2,5-10, 159, 160, 171, 199-204, 205, 246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, ), Держави Україна (представник - Міністерство юстиції України) (, 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Держави Україна (представник - Державна казначейська служба України) (, 01601, місто Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 09.10.2016 по 30.11.2019 у розмірі 148 017, 38 грн (сто сорок вісім тисяч сімнадцять гривень тридцять вісім копійок).

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на корить ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 09.10.2016 по 30.11.2019 у розмірі 148 017, 38 грн (сто сорок вісім тисяч сімнадцять гривень тридцять вісім копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 480, 17 грн (одна тисяча чотириста вісімдесят гривень сімнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 200, 00 грн (двісті гривень).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.01.2021.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб