Справа № 160/2532/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2020 року Справа № 160/2532/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Озерянської С.І.
за участі секретаря судового засідання Кандиби Ю.О.
представника позивача Бабенко О.А.
представника відповідача Сігалової М.Е.
04.03.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась з адміністративним позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в якому просила визнати протиправними та скасувати:
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків контролюючого органу щодо завищення позивачем витрат та заниження оподаткованого доходу, протягом перевіряємого періоду. Позивач наголошує на тому, що здійснювала свою господарську діяльність виключно в межах правового поля, що підтверджується первинною документацією, в свою чергу, висновки податкового органу ґрунтуються на припущеннях та помилковому трактуванні приписів законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2020 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 01 квітня 2020 року о 09:00.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 160/2532/20 до 05.06.2020 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 червня 2020 року о 09:00 год.
Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області подано відзив на позовну заяву, в якому воно просило в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що за результатами проведеної перевірки контролюючим органом виявлено безпідставне формування витрат по непідтвердженим господарським відносинам, а також щодо операцій, які не мають відношення до господарської діяльності позивача та протиправне заниження доходу, шляхом не відображення надходження коштів від оподаткованої операції. За таких обставин, відповідач вважає, що спірні податкові повідомлення-рішення про донарахування податкових зобов`язань є такими, що прийняті на підставі, в порядку та у спосіб, що передбачені діючим законодавством.
В судовому засіданні 25.11.2020 року представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні 25.11.2020 року представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.11.2006 року перебуває на обліку у Жовтоводській ДПІ Кам`янського управління ГУ ДФС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець, та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є платником єдиного внеску. В період з 01.01.2016 року по 30.06.2017 року здійснювала діяльність на спрощеній системі оподаткування, а починаючи з 01.07.2017 року по 31.12.2018 року здійснює діяльність на загальній системі оподаткування.
Посадовими особами ГУ ДФС у Дніпропетровській області у період з 24.06.2019 року по 08.07.2019 року проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 року.
Перевіркою правильності визначення суми чистого оподатковуваного доходу, відображеного у додатках Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки встановлено її заниження у загальному розмірі 409 461,48 грн., у тому числі: за 2017 рік - 202 025,83 грн.; 2018 рік -207 435,65 грн., за рахунок:
- заниження загального оподатковуваного доходу на 202 025,83 грн. за липень 2017 року. Згідно з випискою банку про рух грошових коштів за липень-вересень 2017 року по рахунку ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , відкритому в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» встановлено надходження коштів від ФОП ОСОБА_3 у загальному розмірі 242 431,0 грн. (у тому числі ПДВ 40 405,17 грн.) (2 платежі від 14.07.2017 року та 1 платіж 24.07.2017 року), в призначенні платежів зазначено: «Виторг від продажу товарів ч-з ОСОБА_3 ». Вказану суму доходу ФОП ОСОБА_1 не включено до складу доходу податкової декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік;
- завищення витрат на 207 435,65 грн., відображених у додатку Ф2 до декларації за 2018 рік, у тому числі: 115 168,15 грн. - документально не підтверджені витрати; 92 267,5 грн. - витрати, безпосередньо не пов`язані із здійсненням господарської діяльності платника (вартість дизпалива, використаного для експлуатації автомобілів (за договорами позички з фізичними особами, не посвідчених нотаріально).
За вказаними фактами встановлено:
- заниження ПДФО у загальному розмірі 73 703,07 грн., у тому числі: 2017 рік - 36 364,65 грн., 2018 рік - 37 338,42 грн.; застосовано штрафну санкцію у розмірі 18 425,77 грн.;
- заниження військового збору у загальному розмірі 6 141,92 грн., у тому числі: за 2017 рік - 3 030,39 грн., 2018 рік - 3 111,53грн.; застосовано штрафну санкцію у розмірі 1 535,48 гривень.
В ході перевірки встановлено не включення ФОП ОСОБА_1 до складу податкового зобов`язання сум ПДВ у загальному розмірі 58 859,0 грн., у тому числі:
- 40 405,0 грн. - за операціями з надходження коштів у липні 2017 року на розрахунковий рахунок платника за продаж товарів.
- 18 454,0 грн. - операції з придбання дизпалива, яке не може вважатися використаним у господарській діяльності платника.
Прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення були оскаржені ФОП ОСОБА_1 в адміністративному порядку до ДФС України.
За результатами адміністративного оскарження, скарга ФОП ОСОБА_1 залишена без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.
Незгода позивача з правомірністю прийнятих податкових повідомлень- рішень стала підставою для звернення ФОП ОСОБА_1 до суду з даною позовною заявою.
Отже, правомірність податкових повідомлень-рішень від 21.08.2020 року є предметом розгляду даної адміністративної справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно пункту п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Статтями 3,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Абзацом першим пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстровано у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 №168/704) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності встановлений статтею 177 Податкового кодексу України.
Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування зобов`язані вести книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати (пункт 177.10 статті 177 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 5 Порядку записи у книгу обліку доходів і витрат виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.
Підпунктом 2 пункту 6 Порядку визначено, що у графі 2 «Сума доходу, отриманого від здійснення господарської діяльності» книги обліку доходів і витрат відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).
Відповідно до положень ст. 177 Податкового кодексу України до складу витрат включаються тільки прямі валові витрати, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.
Згідно зі пунктом 16 1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Відповідно до підпункту 16і.1.1 пункту 16і Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу України, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 16 і.1.5 пункту 16і Податкового кодексу України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.
Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування, зокрема, є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Наведені обставини слугували підтаю для прийняття податкових повідомлень-рішень про донарахування податкових зобов`язань.
Щодо надходження коштів на рахунок позивача, судом встановлено наступне. Відповідно до матеріалів акту перевірки вбачається, що згідно з випискою банку про рух грошових коштів за липень-вереснь 2017 року по рахунку ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , відкритому в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» встановлено надходження коштів від ФОП ОСОБА_3 у загальному розмірі 242 431,0 грн. (у тому числі ПДВ 40 405,17 грн.) (2 платежі від 14.07.2017 року та 1 платіж 24.07.2017 року), в призначенні платежів зазначено: «Виторг від продажу товарів ч-з ОСОБА_3 ». Вказану суму доходу ФОП ОСОБА_1 не включено до складу доходу податкової декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік.
Разом з тим, згідно первинної документації позивача вбачається, що в період з 01.07.2017р. по 24.07.2017р. ФОП ОСОБА_1 не здійснювала реалізацію продукції, не отримувала авансових внесків, не мала господарських взаємин з купівлі-продажу товарів з ФОП ОСОБА_3 у спірному період.
Окрім того, судом було встановлено, що 01.01.2017 року між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_3 (виконавець) було укладено цивільно-правовий договір №01/2017 надання послуг за яким замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи (послуги) з нарахування та перерахування заробітної плати, внесення виручки чи власних заощаджень до банківських установ, інші роботи пов`язані з бухгалтерською практикою, представлення інтересів підприємства стосовно ведення бухгалтерського обліку та складання звітності. Строк договору з 01.01.2017 року по 31.03.2017 року.
Ідентичними договорами від 01.04.2017 року №02/2017 та від 01.07.2017 року №03/2017 між позивачем та ФОП ОСОБА_3 було погоджено ідентичний зміст та встановлено строк з 01.04.2017 року по 30.06.2017 року та з 01.07.2017 року по 31.07.2017 року відповідно.
Виконання робіт та надання послуг за даними договорами підтверджується актами прийому виконаних робіт по цивільно правовому договору №01/2017 від 31.03.2017 року, №02/2017 від 30.06.2017 року, №03/2017 від 31.07.2017 року.
Відповідачем, в свою чергу не було встановлено при проведенні перевірки, які саме кошти були внесені на рахунок позивача платіжними дорученнями від 14.07.2017 року та від 24.07.2017 року.
В позовній заяві позивач зазначає, що в даному випадку мала місце помилка банківського працівника щодо заповнення графи «призначення платежу», а дані кошти та платежі були операцією внесення власних коштів на рахунок, що підтверджується листом №153/1 та №153/2 від 25.07.2017 року до ЦВ АТ ДОД «Райффайзен Банк «Аваль». Наведене також підтверджується відсутністю будь-якої документації, що може встановити факт того, що даний платіж є результатом та оплатою за будь-якою господарською операцією.
Позивачем до перевірки були надані листи №153/1 та №153/2 від 25.07.2017 року до ЦВ АТ ДОД «Райффайзен Банк «Аваль», які не були досліджені працівниками контролюючого органу та не були перевірені обставини, які в них зазначено.
Враховуючи встановлене, суд вважає, що відповідачем при проведенні перевірки було зроблено передчасних висновків про те, що грошові кошти у розмірі 242 431 грн., що надійшли на рахунок позивача від ФОП ОСОБА_3 були отриманим доходом, який має бути відображений у складі доходу декларації про майновий стан і доходи позивача за 2017 рік.
Отже, висновок податкового органу про порушення позивачем п. 177.2 статті 177 Податкового кодексу України внаслідок не включення до складу доходу суми у розмірі 242 431 грн., чим занижено загальний оподатковуваний дохід за 2017 рік на суму 202 025,83 грн. є необґрунтованим та непідтвердженим належними доказами.
Що стосується витрат на придбання палива, суд встановив та зазначає наступне.
Як вбачається з акту перевірки, до складу витрат позивачем було віднесено придбання бензину та дизпалива для заправлення орендованих автотранспортних засобів. Відповідач дійшов висновку, що оскільки надані договори оренди не посвідчені нотаріально то вважати такі договори законними, а витрати підтвердженими, безпідставно. Обґрунтовуючи вказану позицію, відповідач посилається на приписи Цивільного кодексу України, який вимагає нотаріально посвідчувати договір оренди автомобіля з фізичною особою (ст. 799 ЦКУ).
Згідно до акту перевірки, відповідачем зроблено висновок що ФОП ОСОБА_1 протиправно віднесено до складу витрат витрати на дизельне паливо на загальну суму 92 267,50 грн. Відповідач дійшов висновку, що дані витрати не мають відношення до власної господарської діяльності позивача.
Таким чином, позивачем, за висновками контролюючого органу, документально не підтверджено витрати в розмірі 92 267,50 грн.
Суд не може погодитись з подібними висновками контролюючого органу з огляду на наступне.
Підприємець на загальній системі оподаткування може зменшити свій загальний оподатковуваний дохід (виручка у грошовій та негрошовій формі) на суму документально підтверджених витрат, які безпосередньо пов`язані з отриманням доходів. Згідно пункту 177.4 Податкового кодексу України такі витрати мають відповідати критеріям витрат операційної діяльності згідно з Розділом ІІІ Податкового кодексу України «Податок на прибуток».
До витрат операційної діяльності відносяться витрати, визначені пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 Податкового кодексу України.
Згідно пункту 138.8 ПКУ до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відносяться витрати, прямо пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку (П(С)БО).
Згідно частини г) пункту 138.8.5 ПКУ до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.
Згідно частини в) пункту 138.10.2 ПКУ до складу адміністративних витрат включаються зокрема витрати на утримання основних засобів, а також амортизація.
Отже, витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів цілком і повністю відносяться до загальновиробничих або адміністративних витрат. Ці витрати є складовою витрат операційної діяльності.
Факт використання даних транспортних засобів у власній господарській діяльності підтверджено наданими договорами оренди (позички) транспортних засобів Мерседес Бенц НОМЕР_3 (договори №98-53п/2017 від 01.07.2017 року, №95-53п/2018 від 01.01.2018, №98-53п-2/2018 від 01.07.2018 року), DAF XF 95.480 НОМЕР_4 (договори від 01.07.17 № 89-30л/2017, від 01.01.18 № 89-30п/2018, від 01.07.18 № 89-30п-2/2018) та Сканія R 310 НОМЕР_5 (договори від 01.07.17 № 62-03п/2017, від 01.01.18 №62-03п/2018, від 01.07.18 № 62-03П-/2/2018).
В судовому засіданні були також досліджені товарно-транспортні накладні за період, що підлягав перевірці, якими підтверджено використання ФОП ОСОБА_1 при транспортуванні продукції транспортних засобів: Мерседес Бенц НОМЕР_3 , DAF XF 95.480 НОМЕР_4 та Сканія R 310 НОМЕР_5 .
Враховуючи зазначене, суд вважає що відсутні підстави для висновку про порушення позивачем вимог п. 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат на суму 92 267,50 грн. за 2018 рік, внаслідок віднесення до їх складу витрат не пов`язаних з здійсненням господарської діяльності, оскільки дизпаливо в кількості 4 414 л вартістю 92 267,50 грн. використано позивачем для транспортування готової продукції.
Згідно із п. 138.2 ст. 138 ПК України всі витрати на технічне обслуговування повинні бути підтверджені первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України.
Згідно зі пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 ПК України платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат. Частиною 3 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства і надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.
Таким чином, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає фізичній особі - підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів, придбання пально-мастильних матеріалів.
Суд вважає за необхідне зазначити, що на відміну від ч. 2 ст. 799 ЦК України, норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди транспортних засобів, укладених з фізичними особами-підприємцями, ні ЦК України, ні ГК України не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення.
Суд наголошує, що питання щодо дійсності чи недійсності договорів оренди не є предметом спору в даній справі. І можливі недоліки їх оформлення не порушують правової суті та мети з якою між сторонами укладалися дані договори. Крім того, розглядаючи дані договори лише в сукупності, без доказів використання транспортних засобів, доказів понесення позивачем відповідних витрат щодо придбання пального на орендовані засоби, не можна стверджувати про непідтвердження витрат та порушення вимог податкового законодавства ґрунтуючись лише на несуттєвих порушеннях щодо оформлення договорів оренди.
За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем не підтверджено факт протиправного заниження доходів ФОП ОСОБА_1 шляхом протиправного віднесення до складу витрат документально непідтверджених витрат, або витрат понесених не у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Відповідно до п. 177.4 ПКУ до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: "витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних ті інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Згідно матеріалів справи ФОП ОСОБА_1 включила в витрати (ст.5 ряд.1 додаток ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи), сировину, використану для виробництва продукції згідно рецептур та реєстру витрат на суму 2 381 437,59 грн. та витрати, які понесені на пакування кондитерських виробів згідно реєстру витрат на суму 300 259,81 грн. за основним видом діяльності 10.72 «Виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів та тістечок тривалого зберігання». Крім того, ФОП ОСОБА_1 здійснювала реалізацію сировини за КВЕДом 46.90 «Неспеціалізована оптова торгівля», в результаті якої понесені витрати в сумі 73 139,52 грн. згідно реєстру витрат. ФОП ОСОБА_1 складено реєстр витрат за 2018р., в якому вказано перелік документів згідно яких понесено витрати на виробництво готової продукції
Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку № 201 «Сировина та матеріали» за 2018 р. було понесено витрати згідно рецептур (кредитовий оборот) на суму 2 566 529,25 грн. та згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку № 204 «Тара та тарні матеріали» за 2018р. витрати понесені в розмірі 366 787,67 грн. Сировина та матеріали, витрачені для виробництва готової продукції в 2018 р., були придбані частково в другому півріччі 2017р. та 2018р. Факт використання даних придбаних матеріалів в господарській діяльності підтверджується матеріалами справи (а саме, позивачем долучено реєстри витрат сировини та звіти про витрат на виробництво готової продукції), а тому висновки контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно до п. 201.1, п. 201.2, п. 201.10 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.
Відповідно до пункту 120-1.1 статті 120-1 Податкового кодексу України порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі, зокрема, 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів.
Разом з тим з огляду на те, що судом не встановлено фактів надходження коштів на розрахунковий рахунок платника за продаж товарів за липень 2017 року та не підтверджено використання дизпалива, поза господарською діяльністю позивача, відповідно відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій за порушення строків реєстрації податкових накладних.
Оскільки судом не встановлено заниження доходу позивачем за 2017-2018 року, відсутні також підстави для донарахування військового збору у розмірі 6 141,92 грн. із застосуванням штрафної санкції.
В зазначеному рішенні було встановлено, що придбане ФОП ОСОБА_1 пальне у кількості 4 414 л вартістю 92 267,50 грн. було використане нею у власній господарській діяльності, а витрати на його придбання є підтвердженими та правомірно віднесені підприємцем до витрат у розумінні п.177.4 статті 177 Податкового кодексу України.
Також, рішенням у справі №160/2169/20 було надано оцінку та встановлено, що грошові кошти у розмірі 242 431 грн., які надійшли на рахунок позивача, не могли бути виторгом, а були технічною помилкою, що не впливає на дані бухгалтерського та податкового обліку.
Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Враховуючи положення статті 2 та статті 8 Кодексу адміністративного судочинства, України суд звертає увагу на необхідність застосування правила вирішення сумнівів на користь платника податків (тобто принцип in dubio pro tributario), у разі виникнення спору між платником податків та державою суд не може відмовити платнику податків в захисті лише через сумніви в правомірності його дій. Особливість розподілу тягаря доказування в адміністративних справах не дозволяє трактувати «сумніви» інакше, як неспроможність фіскального органу переконливо довести обґрунтованість та правомірність власних дій у спірних відносинах, тобто невиконання ним свого процесуального обов`язку. Натомість нездатність державного органу довести обґрунтованість та законність власних дій має стати підставою для надання захисту платнику податків, вина якого не була переконливо доведена перед судом, але аж ніяк не для відмови в такому захисті. Будь-який інший висновок фактично спотворює всю систему завдань адміністративного судочинства та підриває конституційні засади України.
Підсумовуючи вказане, враховуючи відсутність доказів щодо протиправного завищення витрат та заниження доходу позивачем, суд приходить до висновку що податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками перевірки на підставі недопустимих доказів не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню з врахуванням вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
В силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про повне задоволення адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 .
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 028, 10 грн.
Відповідно до частини 1статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст.243-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд -
Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у розмірі 2 028, 10 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04 грудня 2020 року.

Суддя С.І. Озерянська