Справа № 560/4380/20
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/4380/20

Головуючий у 1-й інстанції: Польовий О.Л.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

18 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Боровицького О. А. Совгири Д. І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , що відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія №58" у м.Ізяславі Хмельницької області, звернувся в суд з позовом до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про визнання протиправним рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, оформленого протоколом від 21.02.2020 №1 про відмову у переведенні до іншої державної установи виконання покарань , зобов`язання відповідача перевести його до установи виконання покарань у Запорізькій, Дніпропетровській або Херсонській областях, та стягнення з відповідача 600,00 тисяч грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішення відповідача про відмову у зміні колонії до найближчої відстані місця проживання дружини та дітей засудженого є незаконним та протиправним, порушує його права, оскільки відповідач протягом багатьох років безпідставно відмовляє йому у переведенні, чим порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцію України.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема зазначає, що суд першої інстанції жодних порушень дискреційних повноважень відпвідача-1 не допустив. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення- без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 засуджений вироком Апеляційного суду АР Крим від 30.11.2004 до довічного позбавлення волі та відбуває покарання у державній установі "Замкова виправна колонія №58"(м.Ізяслав, Хмельницької області). До засудження ОСОБА_1 проживав у м.Ялта, Крим. За матеріалами справи дружина засудженого та троє дітей проживають в АР Крим, сестри в Республіці Чувашія.

Як встановлено з матеріалів справи, що переглядається, ОСОБА_1 протягом часу відбування покарання з 2012 року постійно звертається з проханням про переведення його до іншої установи відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, у зв`язку зі значною віддаленістю м. Ізяслав від місця його проживання до засудження, тобто та неможливістю підтримувати стосунки з сім`єю.

05.02.2020 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України надійшла чергова заява ОСОБА_1 від 20.01.2020 про переведення до установи виконання покарань, розташованої неподалік від місця проживання рідних, зокрема, Запорізької, Дніпропетровської, Донецької та Херсонської областей.

Рішенням, оформленим протоколом від 21.02.2020 №1, Центральна комісія Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України відмовила у переведенні засудженого до довічно позбавлення волі ОСОБА_1 із державної установи "Замкова виправна колонія №58" до установи виконання покарань, розташованої неподалік від місця проживання рідних, зокрема, Запорізької, Дніпропетровської, Донецької та Херсонської областей, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та відсутністю вільних місць для тримання засуджених.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи рішення про відмову ОСОБА_1 у переведенні, діяв на підставах та в межах норм чинного законодавства. Окрім того вказав, що відповідно до приписів частини 2 статті 93 КВК України позивачем не наведено виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії, а також, що в установах, до яких бажає перевестись засуджений, відсутні вільні місця.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до змісту статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частини 1 статті 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до частини 2 статті 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до частини четвертої статті 7 КВК України правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Положенням частини 1 статті 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

Згідно з частини 6 статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до статті 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за № 266/30134 (далі - Положення № 266/30134).

Пунктом 2 Розділу I Положення № 266/30134 передбачено, що комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Відповідно до пункту 3 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Центральна комісія, в контексті приписів пункту 2 розділу II Положення № 266/30134, утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше дев`яти осіб. До складу центральної комісії обов`язково входять заступник Міністра юстиції України, на якого згідно з розподілом обов`язків покладено координацію та контроль за діяльністю Державної кримінально-виконавчої служби, директор Департаменту Державної кримінально-виконавчої служби України, керівники підрозділів, які здійснюють організацію оперативної роботи, медичного забезпечення, контролю за виконанням судових рішень.

Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 КВК України.

Пунктами 1, 2, 5 розділу IV Положення № 266/30134 встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

В той же час, порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 265/30133 (далі - Положення № 266/30133)

Зокрема, п. 1 розділу ІV Положення № 266/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання без зміни умов тримання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої за межами зони діяльності міжрегіонального управління здійснюється за рішенням центральної комісії.

Пунктом 4 розділу ІV Положення № 266/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до його місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого" здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Згідно з пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів справи позивач відбуває покарання у Замковій виправній колонії № 58 у м.Ізяславі, Хмельницької області.

Із змісту позовної заяви вбачається, що сім`я засудженого (дружина, діти) проживає в АР Крим ( відстань понад 1000 км). Рідні сестри мешкають в Чувашії (понад 2000 км від Ізяслава).

Воля позивача перевестись до виправної колонії на території області, наближеної до місця проживання його рідних, обумовлено бажанням підтримувати сімейні стосунки, що наразі є ускладненим через значну відстань. При цьому, позивач вказує на невиліковну хворобу дружини, інвалідність трьохрічного онука.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилається на дві підстави :

- відсутність виняткових обставин, що перешкоджає подальшому перебуванню у державній установі "Замкова виправна колонія (№58)"

- відсутність вільних місць для засуджених до довічного позбавлення волі.

Проте такі висновки суд апеляційної інстанції вважає суперечливими, оскільки одна підстава виключає іншу, та необґрунтованими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

При цьому, всупереч приписам частини 2 статті 71 КАС України відповідачем не доведено правомірності прийняття своїх рішень.

Більш того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, заперечуючи проти позову, не подав доказів на обґрунтування прийнятого рішення. Зокрема, як у самому рішенні, так і в матеріалах справи відсутні письмові докази на підтвердження наявності вільних місць в у виправних колоніях відповідного режиму на території Південного та Південно-Східного міжрегіональних управлінь з питання виконання покарань.

Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність виняткових обставин, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України, оскільки Пунктом 4 розділу ІV Положення № 266/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої здійснюється з підстав "відповідно до його місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого".

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.02.2020 року у справі №826/2543/18.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував такі підходи: в пункті 83 рішення у справі "Родзевілло проти України" від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі "Оспіна Варгас проти Італії" (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року). Проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі "Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії"( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року). Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі "Мессіна проти Італії" (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2", заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі "Вінтман проти України" (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі "Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії" (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia)мового провадження), с

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність рішення суб`єкта владних повноважень щодо переведення позивача до іншої установи відбування покарань через відсутність у рішенні обґрунтованих мотивів такої відмови.

З урахуванням всього викладеного, суд дійшов висновку, що спірні рішення відповідача не узгоджується з вимогами європейського законодавства, отже є протиправним.

Разом з цим, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення адміністративного позову в частині зобов`язання відповідачів перевести позивача із однієї колонії до іншої, оскільки для вчинення таких дій відповідач наділений власними дискреційними повноваженнями з урахуванням певної процедури та порядку, а також, що фактично належного, у тому числі, правового обґрунтування на відповідні заяви позивача, відповідачем надано не було. Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги і щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Водночас, суд зазначає, що для того, щоб відповідати вимогам Конвенції, засоби юридичного захисту повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці.

Таким чином, з урахуванням зазначеного в сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання Адміністрації Державної виконавчої служби в особі Центральної комісії повторно розглянути клопотання засудженого ОСОБА_1 з урахуванням висновків, викладених в даному судовому рішенні, і вирішити питання щодо його переведення для подальшого відбування покарання в одну з виправних колоній, які знаходяться на території Південного та Південно-Східного міжрегіональних територіальних управлінь з питання виконання покарань.

Що стосується позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, то підстав для їх задоволення немає у зв`язку із відсутністю доказів на обґрунтування вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, оформлене протоколом від 21.02.2020 №1 про відмову у переведенні ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№58) до іншої державної установи виконання покарань;

- зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України в особі Центральної комісії повторно розглянути клопотання засудженого ОСОБА_1 про переведення із Замкової виправної колонії (№58) до однієї з установ виконання покарання на території Південного та Південно-Східного міжрегіональних територіальних управлінь з питання виконання покарань з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених у цій постанові.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 січня 2021 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Боровицький О. А. Совгира Д. І.