Справа № 420/11946/20
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року;

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 29.03.2019 р. №62 капітана 2 рангу ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, що підтверджується витягом з наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.03.2019 р. №75.

Військову службу позивач проходив у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, при цьому на грошовому забезпеченні перебував при військовій частини НОМЕР_2 , де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

Позивач вказав, що відповідно до довідки №2430 від 02.11.2020 року загальна сума нарахованого йому грошового забезпечення за період з 01.02.2019 року по 29.03.2019 року становить 39476,60 грн.

Під час звільнення позивача з військової служби, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №62 від 29.03.2019 року, в порушення вимог п.14 абз.3 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі №420/445/20 адміністративний позов позивача задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року.

Позивач зазначив, що на виконання рішення суду на картковий рахунок позивача 20 жовтня 2020 року були перераховані грошові кошти.

23.10.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 з проханням нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року.

Листом від 27.10.2020 року в/ч НОМЕР_1 , розглянувши звернення, повідомила позивачу, зокрема, що ст.117 КЗпП України не розповсюджується до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що військова частина НОМЕР_1 не виконала свої зобов`язання та порушила його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством.

Ухвалою від 17.11.2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Роз`яснено, що розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі та справу буде розглянуто у строк не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

02.12.2020 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, на думку відповідача, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 14.09.2015 року (а.с. 8).

Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 березня 2019 року №75, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом б пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) статті 26 Закону України Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 5).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.03.2019 №62 капітана 2 рангу ОСОБА_1 , старшого офіцера Відділу комплектування управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 березня 2019 року №75, з військової служби у запас за підпунктом б пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) статті 26 Закону України Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказано вважати таким, що 29 березня 2019 року справи та посаду здав. З 29 березня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси (а.с. 4).

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2020 року по справі №420/445/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Присуджені позивачу кошти були переведені на його картковий рахунок 20.10.2020 року, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку про зарахування на рахунок позивача суми заробітної плати 46885,05 грн. (а.с. 23).

23.10.2020 року позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року (а.с. 9).

Листом від 27.10.2020 року командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повідомила позивачу, зокрема, що правових підстав для застосування ст.ст. 116 та 117 КЗпП України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку не вбачається (а.с. 12-13).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд, проаналізувавши вимоги ст.117 КЗпП України, дійшов висновку, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як встановлено судом вище, відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2020 року по справі №420/445/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Отже, враховуючи, що спір у справі №420/445/20 вирішено на користь ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що відповідно ч.2 ст.117 КЗпП України, наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плази у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до довідки №2430 від 02.11.2020 року, виданої в/ч НОМЕР_2 , загальна сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 року по 29.03.2019 року становить 39476,60 грн., яка саме має бути врахована при нарахуванні середньомісячного заробітку позивача (а.с. 11).

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача в частині посилання на правові висновки Верховного Суду у справах №807/1502/15 від 24.01.2018 року та №810/1543/17 від 27.06.2018 року, відповідно до яких компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга ст. 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 р. у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) та у постанові Верховного Суду від 16.07.2020 року у справі №400/2884/20.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року; визнання протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100; та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Судові витрати позивачем понесені не були, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, за період з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29.03.2019 року по 20.10.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк тридцять днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Андрухів