Справа № 520/14474/2020
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 січня 2021 року № 520/14474/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сагайдака В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №267 від 22.09.2020р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та оформити відповідні документи для вирішення питання про визначення ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №267 від 22.09.2020 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 є незаконним та такими, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито спрощене провадження в порядку передбаченому ст. 262 КАС України.

Представник відповідача надав до суду відзив, в якому з заявленими позовними вимогами не погоджується, позов вважає таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 02.09.2020 року ОСОБА_1 , громадянин Республіки Таджикистан звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з позивачем проведено співбесіди, за результатами якої складено протокол від 08.09.2020 та від 22.09.2020.

Згідно змісту висновку від 22.09.2020 враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.

Наказом від 22.09.2020 №267 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем 24.09.2020 отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №101 від 22.09.2020.

Не погоджуючись з вказаними рішенням позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Таджикистан, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Курган-Тюбе, Таджикистан, за етнічним походженням таджик, за релігійними переконаннями мусульманин-суніт. В 2009 році, позивач став спільно проживати з ОСОБА_2 , яка мешкала у сусідньому домі, але офіційно ніколи свій шлюб не реєстрували і проживали в орендованих приміщеннях. У 2010 році, у них народився перший син ОСОБА_3 , в 2015 році народився другий син ОСОБА_4 , в 2016 році народився третій син ОСОБА_5 , а в 2018 році народився четвертий син ОСОБА_6 . Для того, щоб утримувати сім`ю, в 2017 році, позивач взяв в борг у знайомого лихваря гроші в сумі 3000 доларів США та за ці гроші, в 150 кілометрах від міста Курган-Тюбе в районі Кангерт, почав розводити домашніх курей. Через сім місяців, від хвороби, всі півтори тисячі курей померли. Із взятих у борг 3000 доларів США, позивач віддав лихварю лише 100 доларів СІПА і обіцяв повернути остаток пізніше. Для того, щоб повернути борг попередньому лихварю, заявник взяв в борг у іншого лихваря, вже 5000 доларів США та за ці гроші, в 4 кілометрах від міста Курган- Тюбе, почав розводити корів, сподіваючись з вартості отриманого від п`яти корів молока сплатити борги, але кількості отримуваного молока не вистачало навіть на оплату кормів. Через місяць, заявник продав одну корову, а на протязі двох наступних місяців, заявник зарізав чотирьох останніх корів. Від продажу м`яса чотирьох корів, заявник отримав 2800 доларів США, з яких 1000 доларів США віддав братам матері своїх чотирьох синів, з якою він на той момент вже не спілкувався. Таким чином, станом на січень 2020 року, ОСОБА_1 залишився винен на території Таджикистану, двом лихварям - 7900 доларів США. 09.01.2020, переховуючись від позичальників, позивач вилетів з території Таджикистану, з аеропорту міста Душанбе до міста Ташкент, Узбекистан. В той же день, 09.01.2020, позивач вилетів з аеропорту міста Ташкент, Узбекистан до аеропорту міста Мінськ, Білорусія. В аеропорту міста Мінськ, погранична служба Республіки Білорусь, в паспорті позивача зробила запис про заборону його в`їзду на територію держави та повернула ОСОБА_1 на тому же літаку до аеропорту вильоту, міста Ташкент, Узбекистан. 10.01.2020, позивач, не бажаючи повернення до Таджикистану, вилетів з аеропорту міста Ташкент, Узбекистан до аеропорту міста Тбілісі, Грузія. 03.02.2020, позивач, не маючи змоги переховуватись на території Грузії, через автомобільний КПП «Сарпі», Грузія, виїхав до міста Баку, Азербайджан. В місті Баку, ОСОБА_1 звернувся за захистом до Державної міграційної служби Азербайджанської Республіки. В прийнятті документів, офіційними властями Азербайджанської Республіки позивачу відмовлено та зроблено запис про заборону його в`їзду на територію держави. 27.02.2020, мусульманська община мечеті «Гейдара», куди звернувся ОСОБА_1 за допомогою, відправила його з аеропорту міста Баку до аеропорту «Бориспіль» міста Київ, Україна, 3 ціллю поселення ОСОБА_1 в місті Харкові, де, зі слів членів общини, мешкають добрі та заможні люди, які обов`язково допоможуть йому в ситуації, що склалася. До політичних партій, військових чи громадських організацій заявник ніколи не входив. Про расові, етнічні, релігійні, політичні переслідування, військові дії, складну гуманітарну чи політичну ситуацію на території Республіки Таджикистан, позивач не повідомляв. 02.09.2020, ОСОБА_1 , звернувся до ТУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача було встановлено, що Всесвітній банк в Республіці Таджикистан повідомляє: «останнє десятиліття Таджикистан домігся стійкого прогресу в сфері скорочення бідності і розвитку своєї економіки. У період з 2000 по 2017 роки рівень бідності знизився з 83% від загальної кількості населення до 29,5%, а темпи зростання економіки складали в середньому 7% на рік. Однак темпи створення робочих місць відстають від темпів приросту населення, що робить економіку вразливою перед зовнішніми потрясіннями, а роль приватного сектора в економіці країни залишається обмеженою, забезпечуючи лише 13% офіційної трудової зайнятості та 15% від загального обсягу інвестицій.

Національна стратегія розвитку (НСР) Республіки Таджикистан на період до 2030 року націлена на збільшення внутрішніх доходів в 3,5 рази до 2030 року і скорочення бідності вдвічі. Така мета може бути досягнута в разі, якщо Таджикистан перетворює свою нинішню модель економічного зростання і забезпечить більше можливостей приватному сектору для інвестування, створення робочих місць і сприяння економічному зростанню».

За інформацією Посольства України в Республіці Таджикистан: «Надзвичайно важливою подією у торговельно-економічній співпраці між Україною і Таджикистаном було проведення 5-го засідання Спільної міжурядової комісії з економічного співробітництва, яке відбулося 3-4 березня 2020 року, протягом 2017-2019 рр. спостерігаються певні позитивні тенденції, зокрема, український експорт зріс до 34,4 млн.дол.США. Торговельно-економічне співробітництво між: Україною та Республікою Таджикистан впродовж 2019 року розвивалося в рамках реалізації національних інтересів двох держав.

За офіційними даними Держстату України впродовж повних 12-ти місяців минулого року експорт України до Таджикистану становив 27,72 млн.дол.США. Експорт Таджикистану до України за 2019 рік зріс: у грошовому вимірі ця сума становила 1,3 млн.дол. США, що становить 202% порівняно з 2018 роком. Україна залишається важливим партнером Таджикистану у гідроенергетичній галузі. Українські підприємства постачають необхідне обладнання для енергетичних об`єктів Таджикистану, зокрема для Рогунської ГЕС. За перші шість місяців 2020 року Україна експортувала до Республіки Таджикистан товарів на суму 9,44 млн.дол.США. Республіка Таджикистан, у свою чергу, експортувала до України протягом перших шести місяців 2020 року товарів на суму 335,9 тис.дол.США».

За інформацією з Refworld: «в ООН не раз нагадували про те, що реєстрація при народженні - це перший і надзвичайно важливий крок, що забезпечує захист людини протягом усього його життя. Щорічно в Таджикистані в перший рік життя не реєструють близько 50 тисяч немовлят. 16 відсотків хлопчиків і 18 відсотків дівчат у віці до двох років в даний час не мають свідоцтва про народження. Більш ніж у третині домогосподарств в Таджикистані не вистачає як мінімум одного документа, пов`язаного з актом громадянської реєстрації. Найгірше доводиться дітям «кинутих дружин» - так називають тих, чиї чоловіки вирушили за кордон на заробітки. Програма розвитку ООН бореться з таким станом справ. Зокрема, налагоджений зв`язок з урядом Таджикистану з метою полегшення процесу отримання свідоцтва про народження. У минулому році в рамках цього проекту в країні була введена електронна система, яка дозволяє прискорити і спростити процедуру реєстрації. Документ можна тепер отримати протягом одного дня. У Програмі розвитку ООН нагадують, що попереду ще багато роботи, в тому числі в сфері освіти молодих батьків і забезпечення послугами жителів віддалених районів. Однак експерти сподіваються, що завдяки цій роботі незабаром буде зареєстрований кожен житель Таджикистану»

Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд вважає обґрунтованими доводи Головного управління ДМС в Харківській області щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірний наказ відповідача, є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст. 255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих положень КАС України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 січня 2021 року.

Суддя Сагайдак В.В.