Справа № 440/1503/20
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 р.Справа № 440/1503/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 09.06.20 року по справі № 440/1503/20

за позовом ОСОБА_1

до Полтавської міжрайонної МСЕК № 1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради /надалі відповідач/ про:

- визнання протиправною бездіяльності Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради в частині ненадання доступу ОСОБА_1 до інформації згідно з його запитами від 18.12.2019 та від 27.01.2020;

- визнання протиправною бездіяльності Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо недотримання встановленого законом 5-ти денного строку надання інформації на запити про інформацію від 18.12.2019 та від 27.01.2020;

- зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 інформацію згідно з його запитами від 18.12.2019 та від 27.01.2020;

- стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 450000,00 грн.

Підставою позову є порушення права позивача у сфері публічно-правових відносин внаслідок не надання відповідачем публічної інформації у строки встановлені Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 від 18.12.2019 та 27.01.2020 та ненадання інформації на вказані запити. Визнано протиправною бездіяльність Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо недотримання встановленого Законом України "Про доступ до публічної інформації" 5-ти денного строку надання інформації на запит про інформацію від 18.12.2019. Зобов`язано Полтавську міжрайонну МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради повторно розглянути запити ОСОБА_1 від 18.12.2019 та від 27.01.2020 у порядку, визначеному Законом України "Про доступ до публічної інформації". У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 450000,00 грн., вважає , що рішення суду першої інстанції в цій частині суперечить чинному українському законодавству та матеріалам справи, суд припустився порушень чинного національного процесуального законодавства, це призвело до неправильної оцінки матеріалів справи, істотного порушення ст. 90 КАС України і зрештою до порушення ст. 242 КАС України щодо винесення законного та обґрунтованого рішення. Завдання моральної шкоди обґрунтовано тим, що за позицією Верховного Суду України, викладеною у відповідній постанові Пленуму, моральна шкода обов`язково відшкодовується з урахуванням істотності переживань. Оскільки ненадання позивачу доступу до життєво важливої інформації, ігнорування численних запитів призвели до фактичного унеможливлення аргументованого та обґрунтованого оскарження рішення Полтавської міжрайонної МСЕК № 1 від 18 грудня 2019 року, переживання та моральні страждання були весь час протягом незаконного діяння відповідача, яке тривало до 10 липня 2020 року, коли на виконання рішення адміністративного суду від 9 червня 2020 року у справі 440/1503/20 відповідач нарешті надіслав витребувані від нього у грудні 2019 - січні 2020 року документи. При обчисленні розміру моральної шкоди враховувався той факт, що правопорушення - незаконний недопуск запитувача до інформації про стан свого здоров`я, яка має суспільно важливий характер, було вчинено умисно. Цинізм даних незаконних діянь очевидний, бо отримання запитуваної інформації вочевидь сприяло б вирішенню адміністративного та судового спорів про незаконність рішення МСЕК № 1 від 18 грудня 2019 року. Тож, відповідач прекрасно знав про свої протиправні дії, але умисно порушив закон. Дані страждання викликали зміни в моєму житті: неможливість реалізації права на оскарження порушення свого права на належну, кваліфіковану і компетентну медичну допомогу у судовому порядку в зв`язку з відсутністю інформації про стан, характер, діагноз захворювання та інших необхідних медичних даних, затягування з даної причини адміністративних процедур. Неправильне прийняття рішення МСЕК № 1 на своєму засіданні від 18.12.2019 р., в свою чергу, потягло закриття його лікарняного в період продовження хвороби і створило додаткові проблеми у відносинах з роботодавцем, адже, не маючи правової підстави для увільнення від роботи, все ж за висновком МСЕК № 1 не може наразі працювати па посаді. Все це потягло серйозну зміну його звичок і бажань, збентеженість, страх, переживання, хвилювання, емоційну нестабільність, прояви депресії. Тривалий час після того, як не можу отримати доступу до передбаченої законом необхідної мені інформації , страждає безсонням, має психологічний стрес, постійно думає про несправедливість діяння відповідача і не можу зосередитися на творчих питаннях. Істотність вимушених змін у способі життя позивач оцінює як досить значну. Просить суд апеляційної інстанції прийняти рішення про скасування судового рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у позові та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність Полтавської міжрайонної МСЕК № 1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо недотримання встановленого законом 5-ти денного строку надання інформації на запит про інформацію від 27 січня 2020 року та стягнути з відповідача - Полтавська міжрайонна МСЕК № 1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради 450000 (чотириста п`ятдесят тисяч) гривень на його користь, як вартість моральної шкоди, нанесеної у зв`язку з порушенням його громадянських прав та свобод.

В судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди та наполягав на її задоволенні. Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльність Полтавської міжрайонної МСЕК № 1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо недотримання встановленого законом 5-ти денного строку надання інформації на запит про інформацію від 27 січня 2020 року апелянт зазначив , що відповідь на його запит надана протягом 5 днів , але не по суті запитуваної ним інформації, тому незгоден з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Протокольною ухвалою , проголошеною в судовому засіданні 13.01.2021, відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків у судове засідання.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що позивач 18.12.2019 звернувся до відповідача із заявою в якій зазначив, що медична документація має бути надана за вимогою хворого чи законного представника. Основними медичними документами є історія хвороби і амбулаторна картка хворого, а також інші документи, які стосуються лікування і догляду. Указано, що медичне направлення позивача як пацієнта здійснене ЛКК-2-ї Полтавської лікарні на МСЕК, виписки із історії хвороби, за якою проводилося лікування інсульт. Враховуючи викладене, позивач просив надати дану інформацію, а також обґрунтований та мотивований висновок про стан здоров`я за діагнозом інсульт відповідно до висновків, зроблених МСЕК на своєму засіданні 18.12.2019.

27.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив надати інформацію про причини встановлення позивачу групи інвалідності з 12.12.2019, як це передбачено нормативно, та надати належним чином засвідчену копію акта огляду хворого ОСОБА_1 , проведеного Полтавською міжрайонною МСЕК 18.12.2019.

Також, позивач у зверненні просив надіслати на його адресу довідку про інвалідність встановленої законодавством форми, зазначаючи з посиланням на положення пункту 24 постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009 "Про медико-соціальну експертизу", що вказана довідка є головним документом, який надається особі при визнанні її інвалідом.

Позивач вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині ненадання доступу ОСОБА_1 до інформації згідно з якого запитами від 18.12.2019 та від 27.01.2020 та щодо недотримання встановленого законом 5-ти денного строку надання інформації на запити про інформацію від 18.12.2019 та від 27.01.2020, звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо недотримання встановленого законом 5-ти денного строку надання інформації на запит про інформацію від 18.12.2019.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку , що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Полтавської міжрайонної МСЕК №1 Комунального підприємства Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Полтавської обласної ради щодо недотримання встановленого законом 5-ти денного строку надання інформації на запит про інформацію від 27.01.2020 задоволенню не підлягають.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції зобов`язав відповідача повторно розглянути запити ОСОБА_1 про надання інформації від 18.12.2019 та від 27.01.2020 у порядку, визначеному Законом 2939-VI.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 450000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того , що у позові позивачем указано, що протиправні дії відповідача спричинили моральні та душевні страждання позивачу, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди відповідачем, зокрема того, що неналежний розгляд запитів позивача про надання інформації призвів до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що в межах доводів і вимог апеляційної скарги перевірці правильності підлягають висновки суду першої інстанцій у цій справі щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Так , стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 580/194/19.

При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 825/1030/17.

Разом з тим, колегія суддів зазначає , що суду слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховним судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначено, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

В постанові Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17 викладена правова позиція, згідно якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З позовної заяви , апеляційної скарги та пояснень позивача , наданих в судовому засіданні , вбачається , що позивач , неотримавши належну відповідь на його запити про надання інформації від 18.12.2019 та від 27.01.2020, вимушений був вивчити медичне та юридичне законодавство, вимушений був звернутися до суду у зв`язку з чим він став неврівноважений, змінились відносини з людьми, втратив можливість працювати , зневірився в справедливості тощо , тобто зазнав моральної шкоди.

Однак, такі доводи не можуть слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Також , позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження наявності моральної шкоди.

Беручи до уваги те, що позивачем не доведено і не надано судам першої та апеляційної інстанцій відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 818/1434/17.

Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, що обумовлює відмову в задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року по справі № 440/1503/20 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 18.01.2021 року