Справа № 240/16037/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 111031101
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачуються фізичними особами, які є власниками об"єктів нежитлового нерухомого майна, оскільки за приписами п. "є","ж" п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України його об"єкт не оподатковується.
Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідачем надіслано відзив на позов. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності позивача знаходиться об"єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, нежитлова будівля загальною площею 684,7 кв.м. Крім того, позивач з 2012 року не є підприємцем. Отже, нежитлова будівля в розумінні ст.266 ПК України є об"єктом оподаткування.
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального окрудгу Соляром В.М., позивач придбав у власність приміщення телятника площею 684,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на нежитлове приміщення за позивачем зареєстровано 02.08.2008, що підтверджується витягом №19754720 про реєстрацію права власності ДКП "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" .
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач з 29.03.2006 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Рішенням Любарської селищної ради від 06.07.2018 №213 з 01.01.2019 встановлено місцеві податки і збори. Пунктом 2.1 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки . Ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки визначено у додатку до рішення Любарської селищної ради від 06.07.2018 №213.

30.03.2020 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0612, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачуються фізичними особами, які є власниками об"єктів нежитлового нерухомого майна за 2019 рік у розмірі 14286,27 грн.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовані положеннями Податкового кодексу України, який підлягає до застосування у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII), яким запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Любарської селищної ради від 06.07.2018 №213 з 01.01.2019 встановлено місцеві податки і збори. Пунктом 2.1 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки визначено у додатку до рішення Любарської селищної ради від 06.07.2018 №213.

У зв"язку з цим, 30.03.2020 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0612, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачуються фізичними особами, які є власниками об"єктів нежитлового нерухомого майна за 2019 рік у розмірі 14286,27 грн.

Обґрунтовуючи протиправність спірного рішення, позивач вказує на те, що за приписами п. "є", "ж" п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України нежитлова будівля, що йому належить, не оподатковується.

Суд такі доводи оцінює критично, з огляду на таке.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи із системного тлумачення вищевказаної норми ПК України необхідно вказати, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Кожен з визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и"), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо.

Згідно з пунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку;

Така правова норма введена в дію з 01.01.2019 згідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів" від 23 листопада 2018 року N 2628-VIII.

Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати відповідно до пункту "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником. Більш того, як зазначено в підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, спірна пільга щодо звільнення від оподаткування надається, окрім іншого, за умови, що такі сільськогосподарські будівлі та споруди не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Так, згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507, клас будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства з кодом 1271 включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін. При цьому, він не включає споруди зоологічних та ботанічних садів (2412). До будівель з кодом 1271 відноситься: будівлі для тваринництва (1271.1); будівлі для птахівництва (1271.2), будівлі для зберігання зерна (1271.3), будівлі силосні та сінажні (1271.4), будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства (1271.5), будівлі тепличного господарства (1271.6), будівлі рибного господарства (1271.7), будівлі підприємств лісівництва та звірівництва (1271.8), будівлі сільськогосподарського призначення інші (1271.9).

Отже, спірний об`єкт нерухомості, що належить позивачу на праві приватної власності і щодо якого контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, відноситься до будівель/споруд, що призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Поняття ж "сільськогосподарський товаровиробник" визначено підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК, згідно з яким це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Водночас, у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника дано виключно для цілей глави 1 "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" розділу XIV цього Кодексу "Спеціальні податкові режими", до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники. Таким чином, визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у підпункті 14.1.235. пункту 14.1 статті 14 ПК України застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено вказаним підпунктом.

Отже, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ "Податок на майно".

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Визначення поняття "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років", під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції". Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Одночасно суд зазначає, що звільнення від сплати такого податку підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України - це одна із форм надання податкової пільги (підпункт "г" пункту 30.9 статті 30 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 30.2 цієї статті 30 Податкового кодексу України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Таким чином, пільга, встановлена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, стосується не всіх власників будівель сільськогосподарського призначення, а лише сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Матеріали справи свідчать, що позивач у 2008 придбав та зареєстрував право власності на нежитлове приміщення (приміщення телятника) площею 684,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

До 2012 року позивач мав статус фізичної особи-підприємця.

06.12.2012 державним реєстратором Любарської районної державної адміністрації Левченко Р.В. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №3000525 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі власного рішення.

Таким чином, з викладеного слідує, що позивач є лише фізичною особою, а тому не охоплюється визначеним податковим законодавством поняттям сільськогосподарського товаровиробника.

Більш того, у позові позивач сам зазначив про те, що не займається підприємницькою діяльність та приміщення телятника ним не використовується.

Інших доводів щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення- рішення в позові не наведено.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять жодних доказів фактичного здійснення позивачем сільськогосподарської діяльності та використання у ній приміщення телятника, а, оскільки позивач не підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, він не може бути адресатом пільги, визначеної п."ж" пп.266.2.2 пункту 266.2 ст.266 ПУ України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.20.2020 у справі 3806/2686/18.

Щодо посилання позивача на те, що нежитлове приміщення, що належить йому на праві приватної власності у відповідності до пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не оподатковується .

Суд такі доводи вважає помилковими, з огляду на таке.

Згідно з п.п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Кодексу, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі промисловості (Криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, воварні заводи, складальні підприємства, тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі житлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості". До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає класи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Відповідно до п. 1 та 4 ст. 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково дослідної, торгівельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому Господарським кодексом України та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Отже, об`єкт нежитлової нерухомості, який перебуває у власності позивача не підпадає під дію п.п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Кодексу, а відтак, є об"єктом оподаткування.

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів правомірність спірного рішення, з огляду на що позов є необґрунтованим та задоволеною не підлягає.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомиирській області (вул.Юрка Тютюнника,7, м.Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос