Справа № 160/665/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 січня 2021 року м. Дніпросправа № 160/665/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року (суддя суду 1 інстанції Букіна Л.Є.) в адміністративній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод» звернулось до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби України в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.01.2020 року № .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, Офісом великих платників податків Державної податкової служби України подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що встановлені перевіркою факти непідтвердження придбання товару (послу) у вищезазначених контрагентів не спростовують використання придбаного товару в якості сировини або матеріалів у виробництві, проте вказує на внесення недостовірних даних ПАТ «ДМЗ» до бухгалтерського обліку щодо постачальника товару. А тому, відповідач стверджує, що проведеною перевіркою встановлені факти невідповідності первинних документів, наданих до перевірки, вимогам Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, що позбавляє їх юридичної сили та доказовості, не дозволяє ПАТ «ДМЗ» формувати на підставі наданих носіїв інформації, дані бухгалтерського та податкового обліку. Тому, в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено відсутність реально вчиненої господарської операції ПАТ «ДМЗ» по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками позивача та, як наслідок, недостовірність даних відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ПК України, що не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань перевірки формування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн., по декларації з податку на додану вартість за вересень 2019.

За результатами перевірки складено Акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки від 20.12.2019 року № 23/28-10-50-10/5393056, у висновках якого зазначено про порушення Товариством:

- п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст. 198, п. 20.1.1ст. 201, з урахуванням п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ (зі змінами та доповненнями, діючими в періодах, що охоплені перевіркою) внаслідок неправомірного визначення податкового кредиту, що призвело до завищення суми податкового кредиту у вересні 2019 року на суму 497150 грн., що у свою чергу призвело до порушення п. 200.1 ст. 200 абз. «в» п. 200.4 ст. 200 розділу V Податкового кодексу України у частині завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та сумою податкового кредиту, що включається до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 497150 грн.

26.12.2019 року Товариством надано заперечення на Акт перевірки, проте листом відповідача від 13.01.2020 року «Про розгляд заперечень» позивачу надано відповідь з приводу того, що висновки акту є об`єктивними, обґрунтованими, задокументованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

На підставі названого Акту перевірки і встановлених порушень відповідачем прийнято податкове повідомлення рішення форми «В4» від 03.01.2020 року № , яким Товариству зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 497150 грн.

Так, за позицією ОВПП, завищення сум, що підлягають бюджетному відшкодуванню, пов`язане з неправомірним формуванням ПрАТ ДМЗ податкового кредиту по взаємовідносинам з вказаним контрагентом, оскільки, як зазначав контролюючий орган, вказані господарські операції не мали реального характеру. Висновки про нереальність господарських операцій зроблені з огляду на наявну податкову інформацію щодо постачальника ПрАТ ДМЗ; ненадання до перевірки документів, які б підтверджували факт здійснення спірних господарських документів, зокрема, сертифікатів якості на поставлений товар, товарно-транспортних накладних, які б свідчили про факт транспортування товарів від продавця до покупця; не встановлення ланцюгу постачання товару. По операціям щодо придбання ПрАТ ЄДМЗ робіт/послуг, СДПІ зазначає, що перевіркою не підтверджено надання робіт/послуг на адресу ПрАТ ДМЗ саме зазначеним контрагентом, у зв`язку з відсутністю у нього трудових та матеріальних ресурсів, відсутністю за податковою адресою та інше, що зазначено відповідачем, зокрема в додаткових поясненнях суду апеляційної інстанції .

Колегія суддів не погоджується з висновками контролюючого органу з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла до 01.01.2015) прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст. 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст. 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла з 01.01.2015) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із ст. 134 Податкового кодексу України з урахуванням положень цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996) дія цього Закону поширюється на юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно правових форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 цього ж Закону бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону №996 встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документи; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому статтею 4 Закону №996 встановлено принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у періоді, який перевірявся відповідачем, Товариство мало господарські взаємовідносини, у тому числі: з ТОВ «ВКФ «НАЙС» (), ТОВ «Стронг Прайд» (), ТОВ «Стрім Медіа Плюс» (), ЗАТ «Промважмаш».

Матеріалами справи підтверджено, що 01.03.2015 між ТОВ ВКФ «НАЙС» (Власник) та Товариством (Абонент) укладено договір № 285/2015 від 01.03.2015 з прийому до гідротехнічної споруди № 1 та транспортування до р. Дніпро дренажних, зливових, стічних та зворотних вод відповідно умов цього договору.

Так, 02.10.2016 Дніпропетровською обласною державною адміністрацією був виданий дозвіл на СВК (спеціальне водокористування) № 00760, строком дії до 03.10.2019, та в п. 4 дозволу державний орган визначив найменування та водного об`єкту та водогосподарської ділянки (джерело водопостачання та приймач стічних вод, а саме ТОВ ВКФ «НАЙС» (виробничі стічні води з випусків № 1, № 4, № 5, № 6), р. Дніпро (20) через Східний колектор (виробничі, зливові, талі, дренажні з випуску № 7), а тому є безпідставним та необґрунтованим висновок відповідача щодо не вірного вказання назви колектору ТОВ ВКФ «НАЙС» в податкових накладних «Західний колектор», оскільки в Дозволі «Східний колектор» визначено прийняття виробничі, зливові, талі, дренажні з випуску №7, в той час, як в податкових накладних зазначено про випуски № 1, № 4, № 5 та № 6.

Крім того, підпунктом «е» пункту 6 дозволу на спец водокористування чітко встановлено, що «виробничі стічні води з випусків № 1, № 4, № 5, № 6 передаються ТОВ ВКФ «НАЙС» по договору від 01.03.2015 № 285/2015».

Таким чином, укладання між ПрАТ «ДМЗ» та ТОВ ВКФ «НАЙС» договору № 285/2015 від 01.03.2015р. є безумовною умовою здійснення підприємством спеціального водокористування.

ТОВ ВКФ «НАЙС» надано послуги у вересні 2019 року відповідно до укладеного договору № 285/2015 від 01.03.2015 з прийому до гідротехнічної споруди № 1 та транспортування до р. Дніпро дренажних, зливових, стічних та зворотних вод відповідно умов цього договору.

Надані послуги з прийому до гідротехнічної споруди № 1 та транспортування до р. Дніпро всіх дренажних, зливових, стічних та зворотних вод, що скидаються по водоспусках № 1, №4, №5, №6 Західного колектору підтверджуються актом № ОУ-00000034 від 30.09.2019 та податковою накладною № 5 від 30.09.2019.

Оплата за надані послуги відбувалась у безготівковій формі, що підтверджується банківською випискою по платіжному дорученню.

Крім того, у періоді, який підлягав перевірці, Товариство мало господарські з ТОВ «СТРІМ МЕДІА ПЛЮС» (Постачальник), з яким уклало договір № 1876/2016.

Додатком (специфікацією) № 25 від 17.07.2019, який є невід`ємною частиною договору № 1876/2016 від 07.11.2016, сторонами визначено найменування товару, перелік який наведено в специфікації, опис, код, кількість, ціну, умови оплати, строк поставки та умови поставки: СРТ - склад вантажоперевізника.

Поставка товару липні та вересні 2019 року підтверджується видатковими накладними Постачальника № 43 від 29.07.2019, № 57 від 17.09.2019, прибутковими ордерами тип. ф. М- 4- № ДМ300009323 від 29.07.2019, № ДМ300011950 від 19.09.2019, податковими накладними № 43 від 29.07.2019, № 57 від 17.09.2019, сформованими та зареєстрованими в ЄРПН відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України.

Оплату Позивач здійснив 31.10.2019,24.01.2020, що підтверджується банківськими виписками по платіжним дорученням, на підтвердження чого матеріали справи містять відповідні докази.

Із матеріалів справи також слідує, що Товариство мало господарські взаємовідносини ТОВ «СТРОНГ - ПРАЙД», відповідно до укладеного договору № 1643/2018 від 09.10.2018 та додатків (специфікації) № 19 від 31.07.2019, № 20 від 10.09.2019, які є невід`ємною частиною зазначеного договору, в вересні 2019 року здійснено поставку товару (плавикошпатовий концентрат) на склад Покупця.

Фактичне виконання умов договору підтверджується видатковими накладними № 18 від 03.09.2019, № 19 від 16.09.2019, № 21 від 20.09.2019, № 20 від 30.09.2019, прибутковими ордерами тип. ф. М- 4 - № ДМ300011583 від 03.09.2019, № ДМ300011856 від 16.09.2019, № ДМ312556 від 20.09.2019, № ДМ300012557 від 30.09.2019, податковими накладними № 1 від 03.09.2019, № 2 від 16.09.2019, №3 від 20.09.2019, № 4 від 30.09.2019,

Також, Товариством долучено до матеріалів справи рапорти переважування на автомобільних вагах.

Видача товару у виробництво підтверджується накладними - вимогами на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів тип.ф.М-11, оформленими у відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» № ДМ300016664 від 30.09.2019, № ДМ300016667 від 30.09.2019 (копії долучаються до матеріалів справи).

Щодо господарських взаємовідносин з ЗАТ «ПРОМВАЖМАШ», то вони мали місце в рамках договору № 1155/2016, укладеного 28.07.2016 між Позивачем (Покупець) та ЗАТ «ПРОМВАЖМАШ» (Постачальник)

Додатками (специфікаціями) № 6 від 07.09.2016, 11 від 21.12.2016, № 18 від 09.03.2017, № 26 від 12.12.2018, які є невід`ємною частиною договору № 1155/2016 від 28.07.2016, сторонами було визначено найменування товару та опис, код, кількість, ціну, умови оплати, строк поставки та умови поставки: СРТ - склад Покупця.

Постачальник здійснив поставку товару (коробка клапана, напівмуфта, корпус та кришка підшипника, шестерня конічна, дверцята планірні, гвинт нажімний, циліндир) на склад Покупця.

Фактичне виконання умов договору підтверджується видатковими накладними № РН-00000034 від 20.04.2017, № РН-00000051 від 12.06.2017, № РН-00000057 від 23.06.2017, № РН-00000058 від 26.06.2017, № РН-000000107 від 18.09.2019, прибутковими ордерами тип. ф. М- 4 - №3827 від 20.04.2017, № 5794 від 12.06.2017, № 6216 від 23.06.2017, № 6309 від 26.06.2017, №ДМ300011936 від 18.06.2019, податковими накладними № 8 від 20.04.2017, №14 від 12.06.2017, № 15 від 23.06.2017, № 16 від 26.06.2017, № 4 від 18.09.2019.

Придбані ТМЦ використані Товариством у власному виробництві. Так, видача товару у виробництво підтверджується накладними - вимогами на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів тип.ф.М-11, № 800 від 15.06.2017, № 209 від 19.06.2017, № 207 від 19.06.2017, № 275 від 18.06.2017, № 229 від 21.06.2017, № 873 від 13.07.2017, № ДМ300016010 від 24.09.2019, № ДМ300004873 від 22.11.2019.

Оплату за товар позивач здійснив 08.06.2017, 09.10.2017, що підтверджується банківськими виписками по платіжним дорученням.

Дослідженням цих господарських операцій встановлено відповідність змісту укладеного договору видам господарської діяльності постачальника, встановлено поставку товару, використання позивачем придбаного товару у власній господарській діяльності, відображення продавцем податкових зобов`язань з ПДВ по цим господарським операціям.

З огляду на встановлені обставини справи, які свідчать як про факт поставки товарів, оплату їх вартості (у т.ч. ПДВ), так і про використання позивачем придбаних товарів у власній господарській діяльності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів податкового органу про те, що господарські операції з поставки товарів не мали реального характеру.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з наданих позивачем первинних документів, копії яких долучено до матеріалів справи, можливо встановити зміст та обсяг господарських операцій, в них визначено найменування поставлених товарів, їх кількість та вартість, визначено сторони господарських операцій та осіб відповідальних за здійснення господарських операцій. Тобто, вказані документи, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджують факт здійснення між сторонами господарських операцій.

Крім цього, суд першої інстанції правильно вказав на те, що доводи податкового органу про ненадання до перевірки сертифікатів (паспортів) якості на поставлені товари, не можуть свідчити про неправомірність формування позивачем податкового кредиту, оскільки сертифікати якості містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам, а відтак не можуть бути визнані первинними документами, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт здійснення господарської операції, оскільки не містять у собі тих ознак, які характеризують документ як первинний.

Колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування та податкового кредиту.

З огляду на чинне податкове законодавство про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Крім того, слід зазначити, що законодавством не пред`являються вимоги до суб`єктів підприємництва стосовно кількості працівників у штаті підприємства, наявності тих чи інших основних фондів, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів, тощо, для здійснення господарської діяльності, отже на його правосуб`єктність та статус платника податків це жодним чином не впливає. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила в кожному конкретному випадку реальне виконання правочину. Таких доказів суду не надано.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпра від 28.01.2019 року (КП №0000043) стосовно контрагента позивача - ТОВ ВКФ «НАЙС», оскільки сам лише факт відкриття кримінального провадження та/або отримання свідчень (пояснень) посадових осіб відповідних суб`єктів господарювання не є беззаперечним фактом на підтвердження безтоварності господарських операцій. Наведене відповідає правовій позиції Верхового Суду у справі № 822/787/18, постанова від 11.12.2018 року.

Доказів, які б свідчили про наявність вироків суду відносно посадових осіб Товариства в акті перевірки не наведено, відповідачем до матеріалів справи не долучено.

Оскільки позивачем доведено дотримання ним спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту, а також до складу витрат, надано всі первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю контрагентів, які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод товарів та робіт (послуг) для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку, суд робить висновок про правомірність формування позивачем розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість та суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій із вказаними контрагентами.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними зменшення від`ємного значення податку на додану вартість спірним податковим повідомленням-рішенням.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість висновків податкового органу щодо нереальності господарських операцій з поставки товару.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються. В апеляційній скарзі відповідач фактично посилається на ті обставини, які встановлено перевіркою. Натомість, як зазначено вище, вказаним підставам для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим підстави для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров