Справа № 640/16260/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего» до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування наказу та розпорядження в частинах, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алего» (далі по тексту - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - відповідач, ДФС України) в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати наказ Управління з питань реклами №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 та розпорядження відповідача №782 від 31 серпня 2016 року «Про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами» в наступні й частині пункту 3 цього розпорядження: «…а у випадку експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах)».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року значений позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів додатку до наказу: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409, що стосуються Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего».

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позові вимоги повністю. В решті позивач просить залишити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року без змін.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ТОВ «Алего» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2020 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, суд апеляційної інстанції надає оцінку спірним правовідносинам лише в частині відмови у задоволені позовних вимог, які оскаржуються позивачем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Алего» є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність з надання послуг, у тому числі щодо розповсюдження на власних площинах рекламних засобів зовнішньої реклами.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №782 від 31 серпня 2016 року «Про продовження строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами» позивачу продовжено, строком на 5 років, дозволи на розміщення зовнішньої реклами, згідно додатку до цього розпорядження, зокрема, з 31.08.2016 року по 30.08.2021 року (далі по тексту - Розпорядження № 782).

Пунктом 3 вищевказаного розпорядження № 782 визначено, що дозволи, строк дії яких продовжено, згідно з додатком до цього розпорядження, є дійсними до закінчення строку їх дії, а у випадку затвердження схем розміщення рекламоносіїв на території міста та експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах).

Надалі, розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1689 від 26.12.2017 року затверджено Схеми розміщення наземних рекламних засобів по всій території міста Києва, внаслідок чого видано наказ № 267 від 21.03.2018 року, відповідно до якого зобов`язано КП «Київреклама» забезпечити демонтаж рекламних засобів, у тому числі й рекламних засобів ТОВ «Алего», у кількості 7 шт.

Не погоджуючись із наказом № 267 в частині пунктів 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 та пунктом 3 Розпорядження №782, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо п. 3 вищевказаного розпорядження № 782, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний пункт стосується у рівній мірі як позивача, так і інших осіб, щодо яких йдеться у додатку до оскаржуваного в частині розпорядження.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються , Конституцією України, Законом України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року № 270/96-ВР (із змінами та доповненнями) (далі по тексту - Закон № 270/96-ВР), Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 (далі по тексту - Типові правила №2067) та іншими нормативно-правовими актами в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 1 Закону № 270/96-ВР, зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 270/96-ВР, розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами регулюють Типові правила № 2067.

Відповідно до пункту 2 Типових правил №2067, дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Згідно з пунктом 4 Типових правил, на територіях, будинках і спорудах зовнішня реклама розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) з урахуванням архітектурних, функціонально-планувальних, історико-культурних чинників, типології елементів місцевого середовища та з додержанням правил благоустрою територій населених пунктів.

Дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві (пункт 23 Типових правил).

Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу (пункт 24 Типових правил).

Відповідно до Типових правил, а також Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», Закону України «Про рекламу», Закону України «Про автомобільні дороги», Закону України «Про прискорений перегляд регуляторних актів, прийнятих органами та посадовими особами місцевого самоврядування» та інших нормативно-правових актів, розроблено Порядок № 37/6253, метою впровадження якого є уніфікація всіх процедур з питань розміщення зовнішньої реклами, реклами на транспорті комунальної власності та реклами в ліфтах будинків комунальної власності міста Києва.

Згідно з пунктом 1.3. розділу І Порядку № 37/6253 вживається термін «дозвіл» як документ установленої форми, виданий розповсюджувачу реклами на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який дає право на розміщення зовнішньої реклами; а також термін «зовнішня реклама» - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; дозвільний орган - Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке уповноважене виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) виконувати покладені на нього функції (у сфері розміщення зовнішньої реклами та реклами на транспорті, у ліфтах комунальної власності територіальної громади міста Києва), передбачені цим Порядком та Положенням про Департамент містобудування та архітектури; самовільно встановлений рекламний засіб - рекламний засіб, що розміщується без наявності виданого у встановленому порядку дозволу; після прийняття виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) розпорядження про відмову у продовженні терміну дії дозволу або його скасування.

Випадки, у яких здійснюється демонтаж рекламних засобів, передбачені пунктом 17.2 Порядку №37/6253.

Так, демонтаж рекламних засобів здійснюється у випадках:

- за відсутності маркування рекламного засобу;

- у разі виявлення самовільно встановлених рекламних засобів;

- якщо термін дії дозволу закінчився і не був продовжений або дозвіл було скасовано у встановленому порядку;

- якщо технічний стан рекламного засобу створює загрозу життю або здоров`ю людей та/або заподіяння шкоди (майнової чи немайнової) третім особам;

- у разі невідповідності технічних характеристик рекламного засобу та/або місця їх встановлення виданому дозволу на розміщення зовнішньої реклами;

- за наявності заборгованості розповсюджувача зовнішньої реклами по сплаті коштів за право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), яке(-і) перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, більш ніж за 2 місяці;

- у випадку зміни містобудівної ситуації за наявності відповідного розпорядження виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та листа від замовника робіт з будівництва, реконструкції, ремонту тощо щодо необхідності демонтажу рекламних засобів, що заважають проведенню відповідних робіт;

- в інших випадках, передбачених договором на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до пункту 17.3 Порядку №37/6253 демонтаж рекламного засобу у випадках, встановлених пунктом 17.2 Порядку, здійснюється на підставі наказу дозвільного органу.

У разі необхідності демонтажу рекламного засобу дозвільний орган складає перелік рекламних засобів, що підлягають демонтажу, затверджує його наказом та направляє до КП «Київреклама» для забезпечення його виконання (пункт 17.6 Порядку №37/6253).

З огляду на перелік підстав, згідно яких дозвільний орган уповноважений прийняти рішення про демонтаж рекламних засобів, чітко визначений пунктом 17.2 Порядку №37/6253, і не підлягає розширеному тлумаченню.

У зазначеному переліку підстав для демонтажу рекламних засобів відсутня така підстава, як «у зв`язку із затвердженням схеми розміщення рекламних засобів у місті Києві».

Проте, зазначена підстава покладена в основу прийняття Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) наказу №267, зокрема, в частині демонтажу рекламних засобів позивача.

Як вважає відповідач, з прийняттям розпорядження №1689 дозволи на розміщення рекламних засобів позивача, надані згідно розпорядження КМДА №782, втратили свою чинність у зв`язку із затвердженням схеми розміщення наземних рекламних засобів у місті Києві, а тому рекламні засоби ТОВ «Алего» є такими, що розміщені самовільно, без відповідної дозвільної документації.

Натомість вказані висновки контролюючого органу не заслуговують на увагу суду та є безпідставними, оскільки правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності, порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів, визначає Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року №2806-IV (надалі - Закон №2806-IV), дія якого поширюється на дозвільні органи, адміністраторів, уповноважений орган та суб`єктів господарювання, які мають намір провадити або провадять господарську діяльність.

У Законі №2806-IV терміни вживаються в такому значенні, зокрема:

- дозвільна система у сфері господарської діяльності - сукупність урегульованих законодавством відносин, які виникають між дозвільними органами, адміністраторами та суб`єктами господарювання у зв`язку з видачею документів дозвільного характеру, переоформленням, анулюванням документів дозвільного характеру;

- дозвільні органи - суб`єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру;

- документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності;

- принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено;

- дозвільна (погоджувальна) процедура - сукупність дій, що здійснюються адміністраторами та дозвільними органами під час проведення погодження (розгляду), оформлення, надання висновків тощо, які передують отриманню документа дозвільного характеру.

За приписами статті 4-1 Закону №2806-IV порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру, що законами України віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування, встановлюється їх рішенням, а у випадках, передбачених законом, - на підставі типових порядків, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Документи дозвільного характеру видаються безоплатно, на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.

У свою чергу, Закон № 2806-IV не містить положень щодо продовження терміну дії раніше виданого дозвільного документу, проте, такі положення наявні у розділі 9 Порядку №37/6253, зокрема передбачено, що строк дії дозволу продовжується на підставі заяви, яка подається до міського дозвільного центру.

Як вбачається з матеріалів справи та обставин встановлених судом першої інстанції, на момент прийняття оскаржуваного розпорядження №782 від 31.08.2016 року щодо продовження, у тому числі позивачу, строку дії дозволів на розміщення рекламних засобів жодних Схем розміщення рекламних засобів на законодавчому рівні прийнято не було.

З огляду на зазначене, дозволи на право розміщення рекламних засобів ТОВ «Алего» були продовжені на 5 років, як передбачено пунктом 23 Типових правил №2067.

Розпорядження № 1689, яким затверджено Схему розміщення наземних рекламних засобів, прийняте на виконання вимог підпункту 2.4 пункту 2 рішення Київської міської ради від 20.04.2017 року №223/2445 «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві» (далі - Правила №223/2445).

Пунктом 6 Правил №223/2445 передбачено, що дозволи на розміщення реклами в м. Києві та погодження на розміщення реклами на транспорті комунальної власності, видані до набрання чинності цим рішенням, є чинними до закінчення строку їх дії.

Разом з тим, позивач не звертався до Управління з питань розміщення реклами із заявою про анулювання дозволу на розміщення рекламних засобів.

Інші підстави, передбачені частиною 7 статті 41 Закону №2806-IV для анулювання виданого дозволу на розміщення реклами, відсутні.

Отже, продовжені ТОВ «Алего», на підставі розпорядження КМДА №782 від 31 серпня 2016 року «Про продовження строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами», дозволи на розміщення зовнішньої реклами на об`єктах згідно додатку до цього розпорядження, видані строком на 5 років та залишаються чинними до 30.08.2021 року.

Таким чином, наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів, що стосуються позивача, а саме: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, затвердження Схем розташування відповідних рекламних засобів входить до обсягу повноважень Київської міської державної адміністрації.

При цьому, як вже встановлено судом, термін дії дозволів на розміщення рекламних засобів, наданих позивачу складає 5 років - по 30.08.2021 року, та наявність у пункті 3 розпорядження відповідача №782 від 31.08.2016 обмеження цього терміну до затвердження схем розташування рекламних засобів, зазначеного факту не відміняє і цього терміну не скорочує.

Згідно пункту 3.1 рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

У рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовні ший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються свої власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Разом з тим, як вбачається з із змісту Розпорядження КМДА від 31.08.2016 року №782, в ньому надано дозволи на розміщення зовнішньої реклами, згідно з додатком до цього розпорядження у кількості 172 дозволи, з них 9 - стосуються ТОВ «Алего».

Зміст пункту 3 зазначеного розпорядження відповідача, зокрема, у процитованій вище частині, стосується як позивача, так і інших юридичних осіб, перелічених у додатку до розпорядження.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ТОВ «Алего» звернулося з даним позовом до адміністративного суду на захист власних інтересів, і не може у даному випадку виступати в інтересах інших осіб, щодо яких йдеться у додатку до оскаржуваного в частині розпорядження відповідача №782 від 31.08.2016 року.

Окрім того, формулюючи таким чином позовну вимогу, позивач виокремлює з контексту лише частину речення з пункту 3 розпорядження КМДА №782 від 31.08.2016 року, яку вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Водночас, зазначена частина стосується у рівній мірі як позивача, так і інших осіб, щодо яких йдеться у додатку до оскаржуваного в частині розпорядження.

Відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду, має здійснюватися у спосіб, який не суперечить закону, забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що в заявлені позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача №782 від 31 серпня 2016 року «Про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами» в наступній частині пункту 3 цього розпорядження: «…а у випадку експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах)» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, суд колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що скаржником не наведено мотивів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо оскаржуваного розпорядження і інтересів інших осіб, щодо яких йдеться у додатку до нього.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування наказу Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів додатку до наказу: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409, що стосуються Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего».

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст рішення виготовлено 18.01.2021 року