Справа № 120/6728/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 р. Справа № 120/6728/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (відповідач) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - винагороди виконавця в сумі 7063,84 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.07.2020 року позивачем було подано відповідачу заяви про виплату винагороди державного виконавця на загальну суму 7063,84 грн. Відповідно до витягу із наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 31.07.2020 року № 1475/05 наказано виплатити позивачу винагороду в сумі 7063,84 грн. Однак, належні до виплати грошові кошти, всупереч положенням трудового законодавства, відповідач не виплатив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 18.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

01.12.2020 року засобами поштового зв`язку на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 40627/20), у якому останній заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до норм статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (з 01.01.2020 року - 4723 гривні). Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежується максимальним розміром 47230 гривень на місяць. Додатково зауважує, що у випадку, коли працівником не відпрацьовано місяць повністю, у зв`язку із хворобою чи відпусткою, заробітна плата виплачується пропорційно відпрацьованому часу, з урахуванням обмеження максимального розміру. Так, відповідно до наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 07.07.2020 року №2152/06 позивач у період з 03.08.2020 року по 02.09.2020 року, знаходився у основній щорічній відпустці, а тому жодного робочого дня у серпні 2020 року у нього відпрацьовано не було. Отже, з урахуванням вищезазначеного, у "серпні" місяці позивачу як державному виконавцю винагорода не виплачувалась. За таких обставин відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

07.12.2020 року засобами поштового зв`язку на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 41595), у якій останній не погоджується з доводами відповідача та просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 перебуває на посаді головного державного виконавця Тульчинського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 31.07.2020 року № 1475/05 "Про виплату винагороди" наказано виплатити винагороду ОСОБА_1 :

- в сумі 365,53 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави коштів в сумі 18276,72 грн.;

- в сумі 365,53 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави коштів в сумі 18276,72 грн.;

- в сумі 204 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави коштів в сумі 10200 грн.;

- в сумі 149,05 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" коштів в сумі 7452,48 грн.;

- в сумі 871,64 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 коштів в сумі 43582,18 грн.;

- в сумі 204 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_8 на користь держави коштів в сумі 10200 грн.;

- в сумі 4204 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про "зобов`язати виконавчий комітет Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області надати позивачу - адвокату ОСОБА_9 інформацію (докази) на адвокатський запит від 13.09.2019;

- в сумі 204 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави коштів в сумі 10200 грн.;

- в сумі 365,53 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави коштів в сумі 18276,72 грн.;

- в сумі 385,92 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_11 на користь держави коштів в сумі 19295,93 грн.;

в сумі 110,17 грн., з підстав забезпечення фактичного виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_12 на користь держави коштів в сумі 5508,36 грн.

Загальна сума виплати винагороди ОСОБА_1 згідно наказу відповідача від 31.07.2020 року № 1475/05 "Про виплату винагороди " становить 7063,84 грн.

Проте, як встановлено судом, вказана сума винагороди позивачу виплачена не була.

З метою з`ясування причин невиплати відповідних коштів, 25.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із відповідною письмовою заявою, за результатами розгляду якої отримав відповідь від 15.10.2020 року № 12-12/28/4454. У вказаній відповіді відповідач зазначив про те, що згідно з роз`ясненнями щодо окремих норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, нарахована заробітна плата працівників обмежується максимальним розміром 47230 гривень на місяць. А у випадку, коли працівником не відпрацьовано місяць повністю у зв`язку з хворобою або відпусткою, заробітна плата виплачується пропорційно відпрацьованому часу з урахуванням обмеження максимального розміру. Також зауважує на тому, що відповідно до наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 07.07.2020 року № 2152/06 позивач у період з 03.08.2020 року по 02.09.2020 року знаходився у основній щорічній відпустці, а тому робочих днів у серпні 2020 року у нього відпрацьовано не було, у зв`язку із чим винагорода державному виконавцю не виплачувалась.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 року № 1403-VIII (далі - Закон від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

На виконання цього положення закону, постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагороди державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).

Пунктом 2 Порядку № 643 передбачено, що у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у встановленому цим Порядком розмірі.

Згідно пункту 3 Порядку № 643 державному виконавцю, на виконанні у якого перебував виконавчий документ немайнового характеру та який забезпечив його фактичне виконання в повному обсязі, виплачується винагорода в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є фізична особа, та двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є юридична особа.

Державні виконавці, зазначені у пункті 2 цього Порядку, мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом (далі - критерії виплати винагороди) (пункт 5 Порядку № 643).

Пунктом 9 Порядку № 643 встановлено, що заява державного виконавця про виплату винагороди розглядається безпосереднім керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її надходження та за наявності підстав, передбачених пунктами 4 і 5 цього Порядку, погоджується ним із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її надходження повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав відмови. У разі виконання рішення безпосередньо керівником органу державної виконавчої служби заява про виплату винагороди подається для погодження керівнику вищого рівня. У такому випадку винагорода, зазначена в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, не виплачується.

За приписами пункту 11 Порядку № 643 винагорода не виплачується, якщо державного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження, за яким подано заяву про виплату винагороди, або його дії (рішення) чи бездіяльність визнано неправомірними.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави вважати, що приписами Порядку № 643 визначені вичерпні випадки, коли винагорода не виплачується державному виконавцю.

Відповідно до абз. 1 пункту 13 Порядку № 643 у разі достатності та обґрунтованості підстав для виплати винагороди начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі погоджує заяву про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження.

У відповідності до пункту 16 Порядку № 643, погоджена начальником управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі заява про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня після погодження подаються відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції. На підставі таких заяви і подання видається наказ, в якому зазначаються особи, яким виплачується винагорода, та її розміри.

Пунктами 17 та 18 Порядку № 643 визначено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Отже, на законодавчому рівні визначено чіткий перелік обов`язкових дій, вчинення яких передує виданню наказу та здійсненню виплати винагороди державному виконавцю, тобто ініціювання питання такої виплати має відбуватись згідно з встановленою правовою процедурою, визначеною, зокрема, у Порядку № 643. Натомість, кінцевою метою цих дій є видання наказу про виплату винагороди та послідуюча виплата цих грошових коштів державному виконавцю.

В межах даного спору сторонами не заперечується те, що позивачем були подані відповідні заяви про виплату винагороди у виконавчих провадженнях на загальну суму 7063,84 грн., їх погодження відповідальними особами. І кінцевим наслідком реалізації відповідних процедур стало прийняття Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Хмельницький) наказу від 31.07.2020 року № 1475/05 "Про виплату винагороди", яким наказано виплатити винагороду ОСОБА_1 в сумі 7063,84 грн.

Відтак, наявність такого наказу про виплату позивачу винагороди на загальну суму 7063,84 грн. свідчить про те, що вказана сума є безспірною.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Вимогами статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічні положення містяться у ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР (далі - Закон N 108/95-ВР).

Положеннями ст. 2 Закону N 108/95-ВР передбачено, що додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Суд зауважує, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям "додаткова заробітна плата" та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. А відтак, така винагорода підлягає виплаті одночасно із виплатою заробітної плати, позаяк є частиною його оплати праці.

Щодо посилання представника відповідача на положення ч. 1 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) про те, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (з 01.01.2020 року - 4723 гривні), то суд враховує, що відповідачем в підтвердження своїх доводів не надано належних та допустимих доказів наявності факту перевищення розміру заробітної плати ОСОБА_1 понад встановлені обмеження в місяці нарахування.

Окрім цього, суд також відхиляє доводи відповідача щодо перебування позивача у період з 03.08.2020 року по 02.09.2020 року у основній щорічній відпустці, що не дозволяло Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) провести виплату основної винагороди.

Так, оскільки наказом відповідача від 31.07.2020 року № 1475/05 встановлено право позивача на отримання винагороди в сумі 7063,84 грн. (тобто за липень 2020 року), а тому посилання відповідача на факт перебування позивача у період з 03.08.2020 року по 02.09.2020 року (в серпні 2020 року) у основній щорічній відпустці в даному випадку є необґрунтованим. При цьому, як вбачається з табеля обліку використання робочого часу за "липень" 2020 року, ОСОБА_1 відпрацював повний робочий місяць.

Більше того, на думку суду факт відпрацювання чи не відпрацювання позивачем повного робочого місяця не має значення в частині виплати позивачу винагороди державного виконавця, позаяк така винагорода визначена наказом відповідача у твердій сумі безвідносно до кількості відпрацьованих позивачем днів у місяці виплати, а тому її виплата не ставиться в залежність від розміру нарахованої основної заробітної плати за цей період.

Як зазначено у статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частина перша ст. 115 КЗпП України гарантує, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

А згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, враховуючи, що право позивача на отримання винагороди державного виконавця в сумі 7063,84 грн. є підтвердженим в процесі розгляду справи, а тому відповідні грошові кошти мають бути виплачені позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року N 3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення від 25.06.96 у справі "Амюр проти Франції" (Amuur v. France, заява N 19776/92), від 23.11.2003 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції" (The Former King of Greece v. Greece, заява N 25701/94) та від 01.03.2001 у справі "Малама проти Греції" (Malama v. Greece, заява N 43622/98)). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Lichtenstein v. Germany, заява N 42527/98)). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення від 28.09.2004 у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia, заява N 44912/98)).

У даному випадку легітимні сподівання позивача на винагороду державного виконавця передбачені чинними нормами законодавства України та підтвердженні самим же відповідачем власним наказом про виплату цієї винагороди, тобто, вони є конкретними і на них поширюється режим "існуючого майна".

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" (заява N 10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява N 63134/00) зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 N 5-рп/2002, від 17.03.2004 N 7-рп/2004, від 01.12.2004 N 20-рп/2004, від 09.07.2007 N 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 N 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

За наведених вище обставин суд вважає, що оскільки відповідачем безпідставно не виплачено позивачу винагороду державного виконавця в зальній сумі 7063,84 грн., нараховану на підставі наказу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 31.07.2020 року № 1475/05, тому наявні підстави для стягнення цієї суми в судовому порядку.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а інших витрат, пов`язаних із розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) невиплачену винагороду державного виконавця на загальну суму 7063,84 грн. (сім тисяч шістдесят три гривні 84 копійки).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 18.01.21.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Центрально-Західне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (місцезнаходження: вул. Володимирська, буд. 91, м. Хмельницький, 29000, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович