Справа № 320/3565/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3565/20 Головуючий у 1 інстанції: Терлецька О.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Бужак Н.П.

Черпіцької Л.Т.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 21.10.2019р. № 0-1027.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року адміністративний позов - задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 21.10.2019 р. № 0-1027.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДПС у Київській області, звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що, згідно бази даних податкової служби та податкової звітності, наданої ОСОБА_1 , відсутня інформація щодо здійснення виробничої діяльності, а отже, норми п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ не діють на нежилі приміщення, що є його власністю.

11 січня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Куришко Івана Ігоровича надійшла заява про вирішення питання судових витрат.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 28.02.2007 року № 1303 (додається) є власником комплексу нежитлових будівель загальною площею 2861,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , згідно рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 81-07-VII від 18.02.2016 p.), розміщених на земельній ділянці, площею 2,9767 га (кадастровий номер :02:026:0165) з цільовим призначенням: 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (витяг з ДЗК додається).

В квітні 2015 року ОСОБА_1 , як співучасник з часткою в розмірі 50 % статутного капіталу, заснував Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАНІКОМ ГРУП» (, далі - ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП» або Підприємство) з місцезнаходженням за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Івана Кожедуба, 246 (колишня Петра Запорожця). Основним видом діяльності Підприємства є лісопильне та стругальне виробництво (КВЕД 16.10), в межах якого виконуються роботи з підвищеної небезпеки, на які отримані відповідні дозволи. ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП» здійснює виготовлення та постачання промислової продукції - лісопродукції (пиломатеріали, піддони, паливні гранули, дрова тощо) як в Україні, так і за кордон. Дохід від реалізації продукції становив за 2016 р. 124 306 028,57 грн., за 2017 р. - 204 554 939,50 грн., за 2018 р. - 297 159 342,53 грн., де питома вага експорту - понад 80 %. Для здійснення виробничої діяльності Підприємства між останнім (Орендар за договорами) та ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець за договорами) був укладений Договір № 02/Д03 оренди від 01.07.2015 р. зі змінами та доповненнями, згідно додаткових угод, та Договір оренди № 21/05-2018 нежитлових приміщень від 21.05.2018 р. (додаються), у відповідності до яких, об`єктом оренди є нежитлові будівлі (приміщення, споруди), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) для використання в якості виробничої бази, деревообробного комплексу. При цьому, матеріально-технічна база Підприємства у вказаний період налічувала не один десяток одиниць власного чи орендованого майна, зокрема, але не виключно, верстатів, вальтерів, автонавантажувачів (кар), кранів (автокран), трактора, вантажних авто тощо. Крім того, у 2016-2018 роках середня кількість працівників Підприємства складала 130-167 осіб.

Головним управлінням ДПС у Київській області було проведено перевірку, згідно якої сформовано ППР від 21.10.2019 №0-1027 про застосування грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В процесі оброблення інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, було виявлено, що у власності ОСОБА_1 з 01.11.2006 року перебуває нежиле приміщення загальною площею 2861,9 кв. метрів, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами перевірки відносно ОСОБА_1 сформовано податкове повідомлення-рішення № 05-1027 від 21.10.2019 року щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки.

Оскаржуване рішення, згідно якого, податкове зобов`язання нараховано за податкові періоди - 2016-2018 роки, винесено 21.10.2019 р., а отримано ОСОБА_1 31.10.2019 року.

Контролюючий орган при розрахунку податкового зобов`язання керувався даними відповідних рішень Білоцерківської міської ради (копія додається), а саме:

- в 2016 році - 1% мінімальної заробітної плати (1 378 грн.), встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. приміщення, що становить 13.78 грн. Розрахунок сум податку за 2016 рік становить: 2 861.9 кв.м*13.78 грн.=39 436.98 грн.;

- в 2017 році - 0,5% мінімальної заробітної плати (3 200 грн), встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. приміщення, що становить 16.00 грн. Розрахунок сум податку за 2017 рік становить: 2 861.9 кв.м*16.00 грн.=45 790.40 грн.;

- в 2018 році - 0,5% мінімальної заробітної плати, (3 723 грн.) встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. приміщення, що становить 18.70 грн. Розрахунок сум податку за 2018 рік становить: 2 861.9 кв.м*18.70 грн.=53 274.27 грн.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно приписів ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Питання сплати платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульовано ст. 266 ПК України.

У відповідності до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

За приписами пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Положеннями пп.14.1.129 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно вимог законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари; туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; г) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Підпунктом «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Згідно п. 30.1 ст. 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

В силу п. 30.2 ст. 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків, за правилами підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, в квітні 2015 року ОСОБА_1 , як співучасник з часткою в розмірі 50 % статутного капіталу, заснував Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАНІКОМ ГРУП» (, далі - ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП» або Підприємство) з місцезнаходженням за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Івана Кожедуба, 246 (колишня Петра Запорожця). Основним видом діяльності Підприємства є лісопильне та стругальне виробництво (КВЕД 16.10), в межах якого виконуються роботи з підвищеної небезпеки, на які отримані відповідні дозволи. ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП» здійснює виготовлення та постачання промислової продукції - лісопродукції (пиломатеріали, піддони, паливні гранули, дрова тощо) як в Україні, так і за кордон. Дохід від реалізації продукції становив за 2016 р. 124 306 028,57 грн., за 2017 р. - 204 554 939,50 грн., за 2018 р. - 297 159 342,53 грн., де питома вага експорту - понад 80 %. Для здійснення виробничої діяльності Підприємства між останнім (Орендар за договорами) та ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець за договорами) був укладений Договір № 02/Д03 оренди від 01.07.2015 р. зі змінами та доповненнями, згідно додаткових угод, та Договір оренди № 21/05-2018 нежитлових приміщень від 21.05.2018 р. (додаються), у відповідності до яких, об`єктом оренди є нежитлові будівлі (приміщення, споруди), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) для використання в якості виробничої бази, деревообробного комплексу. При цьому, матеріально-технічна база Підприємства у вказаний період налічувала не один десяток одиниць власного чи орендованого майна, зокрема, але не виключно, верстатів, вальтерів, автонавантажувачів (кар), кранів (автокран), трактора, вантажних авто тощо. Крім того, у 2016-2018 роках середня кількість працівників Підприємства складала 130-167 осіб.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 р. № 530, промисловими вважаються підприємства, які відносяться до секцій: В «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів»; С «Переробна промисловість», зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів, виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, з тиражування записаної інформації тощо; І) «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря»; Е «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами»; Р «Будівництво». При цьому клас 16.10 «Лісопильне та стругальне виробництво» входить до групи 16.1 «Лісопильне та стругальне виробництво» розділу 16 «Оброблення деревини та виготовлення виробів з деревини та корка, крім меблів; виготовлення виробів із соломки та рослинних матеріалів для плетіння» секції С «Переробна промисловість» Класифікатора видів економічної діяльності (КВЕД-2010).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, враховуючи приписи підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, контролюючим органом помилково віднесено нежитлові будівлі позивача до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг зі сплати податку, а відтак, оскаржуване рішення відповідача є протиправним.

Таким чином, необгрунтованими є доводи апелянта про те, що, згідно бази даних податкової служби та податкової звітності, наданої ОСОБА_1 , відсутня інформація щодо здійснення виробничої діяльності, а отже, норми п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ не діють на нежилі приміщення, що є його власністю.

Матеріали справи, також, свідчать, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, згідно якого, податкове зобов`язання нараховано за податкові періоди - 2016-2018 роки, винесено 21 жовтня 2019 року, а отримано ОСОБА_1 31 жовтня 2019 року.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, 07 грудня 2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-УІІІ, яким п. 266.10 ст. 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3 такого змісту: « 266.10.2. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. 266.10.3. Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу».

Отже, вказаним Законом №2245-УІІІ дозволено контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст. 102 ПК України.

При цьому, змін до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України щодо строків надіслання податкових повідомлень-рішень цим Законом не внесено.

Так, положення вказаного Закону набрали чинності з 01 січня 2018 року, тобто, після 01 липня 2017 року, коли закінчився строк нарахування/визначення податкового зобов`язання та надіслання податкового повідомлення рішення за податковий період - 2016 рік.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційним Судом України у від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі, зокрема, вказано наступне: «…За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

З огляду на вищевказане, судом першої інстанції вірно зазначено, що з системного аналізу приписів ст. 58 Конституції України, пп. 266.7.2 п. 266.7 та пп. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України, випливає, що норми пп.266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України надають повноваження контролюючому органу визначати грошове зобов`язання з податку в межах 1095-денного строку, який починає відлік з того звітного періоду, в якому такі повноваження надані (з 2018 звітного року), і не спростовує обов`язку контролюючого органу винести відповідне податкове повідомлення-рішення до 01 липня року, наступного за звітним.

Положення підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, які діяли в податковому періоді 2016 року, визначали, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що, з огляду на норми діючого у 2016 році податкового законодавства, контролюючий орган мав право нарахувати/визначити податкове зобов`язання та винести й направити податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік до 01 липня 2017 року.

Матеріали справи свідчать, що позивач є власником вказаного майна, яке здає в оренду ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП» (), засновником якого він є.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, в силу статті 41 Конституції України, позивач, як власник майна, необмежений та непозбавлений можливості, залишаючись власником майна та не бажаючи його вносити до статутного капіталу заснованого товариства, реалізувати своє право користування майном в спосіб, який відповідає закону та його інтересам. Таким чином, ОСОБА_1 використовує належне йому майно у виробничій діяльності опосередковано через створене ним Товариство, що відповідає встановленому законодавцем критерію застосування податкової пільги - використання об`єкта нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

При цьому, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 17 лютого 2020 року у справі 820/3556/17.

У вищевказаній постанові Верховний Суд вказав наступне: «…обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

…Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції».

У зазначеній постанові від 17 лютого 2020 року, Верховний Суд, також, вказав, шо «такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду».

Щодо посилання апелянта на передачу позивачем нежитлових будівель в оренду ТОВ «ДАНІКОМ ГРУП», колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків. усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020 р. № 466-ІХ, який набрав чинності у вказаній частині 23.05.2020 року, законодавець виклав підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в такій редакції: «є) будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-Р КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Отже, законодавець, в подальшому - з 23.05.2020 року, змінив норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, де вже передбачив застосування податкової пільги за умови, що будівлі промисловості не здаються їх власниками, зокрема в оренду.

З огляду на вищевказане, судом першої інстанції вірно зазначено, що за попередні періоди законодавець не обмежував застосування вказаної податкової пільги навіть за умови здачі в оренду, але при дотриманні загального критерію, яким є використання за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 21 жовтня 2019 року № 0-1027.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Бужак Н.П.

Черпіцька Л.Т.

Повний текст постанови виготовлено 16.01.2021 р.