Справа № 214/3322/20
Суддя: Попов В. В.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/3322/20
2-а/214/21/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 січня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретареві Джемерчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 1 батальйону 2 взводу Полку патрульної поліції в м. Кривому Розі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України лейтенанта поліції Ткаченка Дениса Володимировича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності згідно ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП серії НК №403991 від 23 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП серії НК №403991 від 23.02.2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності, закрити провадження у справі, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі у вигляді витрат на правничу допомогу в сумі 1250 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно зазначеної постанови він 23 лютого 2019 року, о 21 год. 33 хв., керував автомобілем марки «Daewoo Lanos», н/з НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Героїв АТО, 30 в м. Кривому Розі, порушив вимоги дорожнього знаку 4.2 «Рух праворуч», а саме здійснив поворот ліворуч на вул. Єсеніна, при цьому також не пред`явив для перевірки документи зазначені в п. 2.1 ПДР України ,а саме: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ та поліс обов`язкового страхування, чим порушив п.п. 2.4 (а), 8.4 (г) Правил дорожнього руху України. Однак дії відповідача у даному випадку позивач вважає протиправними, зазначає при цьому, що доказів вчинення ним правопорушення під час розгляду справи відповідачем йому надано не було, документи на вимогу поліцейського для перевірки він пред`явив, але не передавав. Крім того жодних постанов він не отримував та лише згодом 16 лютого 2020 року він дізнався про існування відкритого відносно нього виконавчого провадження, копію постанови він отримав 26 лютого 2020 року в ППП в м. Кривому Розі та подав скаргу на її скасування. Листом командира полку ПП від 06.03.2020 року йому було повідомлено про відмову у скасуванні спірної постанови у зв`язку із пропущенням строків на оскарження.

Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не прибув, але надав до суду відзив на позов. Згідно наданого відзиву, відповідач заперечив проти задоволення пред`явлених вимог у повному обсязі. Вважав, що спірна постанова була винесена відповідно до вимог законодавства. Зазначив, що ним, під час патрулювання 23 лютого 2019 року, по вул. Єсеніна в м. Кривому Розі був помічений транспортний засіб марки «Деу Ланос», н/з НОМЕР_1 , який здійснив рух прямо під знак 4.2, чим порушив вимоги розділу 33 ПДР України. Після того, як були помічені ознаки правопорушення та після зупинки транспортного засобу, він підійшов до автомобіля, яким керував позивач, представився та повідомив про причину зупинки. Після чого попросив пред`явити посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс. Відповідач зачитав позивачеві його права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Переконавшись, що вимоги ст. 278 КпАП України виконані, він перейшов до розгляду справи про адміністративне правопорушення. При цьому, під час розгляду справи жодного клопотання позивачем заявлено не було. Отже, відповідач вважає, що за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення ним законно та обґрунтовано було винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Також не погоджується із вимогою позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки не доведено фактичності витрат, адвокатом не підтверджено факту оприбуткування отриманої суми гонорару даними Книги обліку доходів і витрат. Крім того, відповідачем надано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із несплатою позивачем судового збору.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, згідно складеної відповідачем постанови у справі про адміністративне правопорушення, позивач 23 лютого 2019 року, о 21 год. 33 хв., керував автомобілем марки «Daewoo Lanos», н/з НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Героїв АТО, 30 в м. Кривому Розі, порушив вимоги дорожнього знаку 4.2 «Рух праворуч», а саме здійснив поворот ліворуч на вул. Єсеніна, при цьому також не пред`явив для перевірки документи зазначені в п. 2.1 ПДР України, а саме: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ та поліс обов`язкового страхування, чим порушив п.п. 2.4 (а), 8.4 (г) Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим зазначеною постановою у справі про адміністративне правопорушення його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с.5).

Відповідно до п. 2.4 (а) Правил дорожнього руху України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Відповідно до п. 8.4 (г) Правил дорожнього руху України дорожні знаки поділяються на групи, наказові знаки, показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження.

Частиною ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ст.ст. 251, 280 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з положень ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення позивачем п.п. 2.4 (а), 8.4 (г) Правил дорожнього руху України, позаяк відповідачем до суду не було надано жодного доказу на підтвердження вчинення позивачем інкримінованих йому адміністративних правопорушень.

Отже, враховуючи вище викладене, суд уважає, що обставини наявності адміністративних правопорушень не підтверджені належними доказами, зокрема, поясненнями свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, що вказує на відсутність фактичних даних, на підставі яких можливо встановити наявність події адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та винність позивача у їх вчиненні. Окрім того суд зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення не є окремим доказом винності позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки відображає не фактичні обставини події, а думку особи, яка її складає, про ці події.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог про скасування постанови серії НК №403991 від 23.02.2019 року підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 1250 грн., суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачем надано до суду Договір про надання юридичних послуг від 16.05.2020 року та Акт приймання-передачі виконаних робіт від 19.05.2020 року, проте не надано доказів понесення (сплати) витрат на правничу допомогу у вказаному ним розмірі.

Стосовно клопотання відповідача щодо залишення позову без розгляду у зв`язку з несплатою позивачем судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 288 КУпАП, позивач як особа, на яку накладено адміністративне стягнення, звільнений від сплати судового збору за подання позову про оскарження рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Зазначена норма є абсолютною та не встановлює можливості для неоднозначного її трактування.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28.11.2013 року №12-рп/2013 зазначив, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14.05.1981 року №R (81) 7, у якій зазначено: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

З огляду на те, що предметом оскарження у даній справі є рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн., суд уважає, що покладення на позивача обов`язку сплатити судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп. є неспівмірним та розцінюватиметься як обмеження права на доступ до правосуддя.

Таким чином, суд підтримує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 13.12.2016 року у справі №306/17/16-а та погоджується з висновками, викладеними в окремій думці (спільній) суддів Великої Палати Верховного Суду на постанову від 18.03.2020 року у справі №543/775/17, у зв`язку з чим не вбачає підстав для відступу від попередніх висновків Верховного Суду України. Разом з тим, суд уважає, що мотиви, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року, на яку посилається відповідач у своєму клопотанні, стосуються апеляційного та касаційного оскарження рішення суду саме суб`єктом владних повноважень, рішення якого про притягнення особи до адміністративної відповідальності було предметом оскарження та не можуть розцінюватись як підстава для покладення на особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, обов`язку щодо сплати судового збору при поданні адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене позов підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 251, 280, 283, 288 КУпАП, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250-251, 255, 286, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову серії НК №403991 від 23.02.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 1 ст.122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 1 ст.122, ч. 1 ст. 126 КУпАП, закрити.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.В. Попов