Справа № 817/1229/17
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року

м. Київ

справа № 817/1229/17

адміністративне провадження № К/9901/69735/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Шевцової Н.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №817/1229/17

за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Прокуратури Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року, прийняте у складі: головуючого судді Комшелюк Т.О., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, ухвалену у складі: головуючого судді Глушка І.В., суддів Большакової О.О., Макарика В.Я.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Прокуратури Рівненської області (далі - відповідач) з вимогами:

1.1. визнати протиправним і скасувати наказ Прокуратури Рівненської області від 17 липня 2017 року №568 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області;

1.3. стягнути з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ був прийнятий на підставі заяви про звільнення за власним бажанням, що написана ним під тиском. Позивач також доводив, що до спливу строку попередження про звільнення він відкликав цю заяву.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. Позивач проходив службу в Прокуратурі Рівненської області на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області.

4. Наказом Прокуратури Рівненської області від 17 липня 2017 року №568, позивача звільнено з 17 липня 2017 року з посади заступника керівника Здолбунівської місцевої Прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури України за власним бажанням відповідно до підпункту 7 пункту 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», статті 38 Кодексу законів про працю України.

5. Підставою для видання цього наказу була заява позивача, датована 12 червня 2017 року, у якій позивач просив звільнити його з 17 липня 2017 року з адміністративної посади заступника керівника Здолбунівської місцевої Прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури за власним бажанням.

6. Судами попередніх інстанцій також з`ясовано, що 12 червня 2017 року позивачем було подано заяву про надання невикористаної щорічної відпустки.

7. Наказом Прокуратури Рівненської області від 13 червня 2017 року №421 позивачу була надана відпустка з 14 червня 2017 року по 14 липня 2017 року.

8. 17 липня 2017 року о 09 год 28 хв засобами електронного зв`язку на електронну адресу відділу роботи з кадрами Прокуратури Рівненської області позивачем направлена заява про відкликання заяви про звільнення та заява про продовження терміну відпустки у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

9. Судами попередніх інстанцій також установлено, що 17 липня 2017 року в першій половині робочого дня аналогічна заява надійшла кур`єрською доставкою.

10. Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

11. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, адміністративний позов задоволено:

11.1. визнано протиправним і скасовано наказ Прокуратури Рівненської області від 17 липня 2017 року №568 «Про звільнення ОСОБА_1 » у повному обсязі;

11.2. зобов`язано Прокуратуру Рівненської області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області з 18 липня 2017 року;

11.3. стягнуто з Прокуратури Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 липня 2017 року по 27 серпня 2018 року в сумі 270288,28 грн.

12. Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що заяву про звільнення, яка була підставою для видання оскаржуваного наказу, позивач написав під тиском. Суди попередніх інстанцій також зазначили, що до видання оскаржуваного наказу позивач відкликав заяву про звільнення, не залишив місця роботи, що виключало можливість розірвання трудового договору з ним з підстав, передбачених до пунктом 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», статті 38 Кодексу законів про працю України.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

13. У касаційній скарзі Прокуратура Рівненської області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, неповне з`ясування обставин і неналежну оцінку доказів у справі, просить скасувати ухвалені ними рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

14. На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржником зазначено, що висновки судів попередніх інстанцій про подання позивачем заяви про звільнення під тиском повністю ґрунтуються на припущеннях.

15. Відповідач також доводить, що відкликати свою заяву про звільнення від 12 червня 2017 року позивач міг у межах двотижневого строку з дня її подання, який у спірних правовідносинах спливав 27 червня 2017 року.

16. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Бевзенка В.М., суддів Шарапи В.М., Данилевич Н.А.

17. Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

18. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 08 травня 2020 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

19. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Шевцовій Н.В.

V. Джерела права й акти їхнього застосування

20. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

21. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.

22. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

23. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX.

24. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спору, далі - Закон № 1697-VII).

25. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 11 Закону №1697-VII керівник регіональної прокуратури призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

26. За змістом абзацу 6 частини першої статті 41 Закону №1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 4 та 5 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором, з адміністративної посади, передбаченої пунктами 9, 10, 12, 13 частини першої статті 39 цього Закону, - керівником регіональної прокуратури, а з адміністративної посади, передбаченої пунктами 14 та 15 частини першої статті 39 цього Закону, - керівником місцевої прокуратури з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

27. За правилами пункту 7 частини першої статті 50 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

28. Відповідно до частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

29. Частиною другою статті 38 КЗпП України передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

VI. Позиція Верховного Суду

30. У постанові від 17 лютого 2015 року №?21- 8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

31. Підстави звільнення прокурора визначені в Законі №1697-VII. Водночас вказаним законом не встановлено строків попередження про звільнення та особливостей подання відповідної заяви, у зв`язку з чим Суд уважає, що у вказаній частині до спірних правовідносин підлягає застосуванню трудове законодавство.

32. З аналізу положень статті 38 КЗпП України випливає, що власник або уповноважений ним орган не може звільнити особу на підставі раніше поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, якщо впродовж строку попередження про звільнення працівник її відкликав та/або якщо працівник після закінчення строку попередження не залишив місця роботи.

33. За загальним правилом строк попередження про звільнення за власним бажанням становить два тижні. Проте у випадках, коли звільнення обумовлене неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений орган зобов`язаний звільнити працівника у день, про який він просить, у тому числі до закінчення двотижневого строку попередження. Сторони трудового договору також не позбавлені можливості домовитися про будь-яку іншу дату припинення трудового договору з ініціативи працівника.

34. Незалежно від того, чи відбувається звільнення відповідно до статті 38 КЗпП України із застосуванням загального (двотижневого) строку попередження, чи в строк, визначений сторонами самостійно, протягом всього строку працівник може відмовитися від звільнення, що виключає можливість реалізації відповідної заяви.

35. У заяві, яка була підставою для звільнення, позивач просив звільнити його з 17 липня 2017 року.

36. Водночас, як установлено судами попередніх інстанцій, 17 липня 2017 року спочатку електронною поштою, а потім кур`єром позивачем було надіслано заяви про відкликання заяви про звільнення, які були отримані Прокуратурою Рівненської області 17 липня 2017 року о 09 год 28 хв та в першій половині дня відповідно. При цьому на місце позивача не було запрошено іншої особи.

37. З урахуванням указаних фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що в спірних правовідносинах передбачених у підпункті 7 пункту 1 статті 51 №1697-VII, статті 38 КЗпП України підстав для звільнення позивача за власним бажанням не було.

38. Щодо аргументів касаційної скарги про необгрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про написання позивачем заяви під тиском, Суд зазначає таке.

39. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

40. Отже, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору.

41. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши показання свідків, суди попередніх інстанцій уважали доведеним факт тиску на позивача, направленого на його звільнення.

42. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що процесуальна поведінка позивача, зокрема використання ним усіх можливих способів доведення факту доповнення його заяви про звільнення (в частині дати її написання та дати звільнення) іншою особою в сукупності з тим, що позивач перебував у вразливому становищі, пов`язаному тим, що він був єдиним годувальником сім`ї з двома малолітніми дітьми та очікував на третю дитину, загалом вказувало на те, що позивач не мав розумних підстав для звільнення за власним бажанням.

43. Суди попередніх інстанцій також урахували показання свідка ОСОБА_2 , який підтвердив, що чув телефонну розмову позивача, зміст якої давав всі підстави уважати, що його змушували звільнитися. При цьому суди визнали суперечливими показання інших свідків (посадових осіб відповідача), які стверджували зворотне.

44. Зауважуючи в касаційній скарзі про «неналежність та недопустимість» доказів, на підставі яких суди попередніх інстанцій дійшли висновку про здійснення тиску на позивача, скаржник не зазначає чому він уважає, що ці докази не стосуються предмету доказування; у чому полягає порушення закону при одержанні вказаних доказів. По суті скаржник вимагає надати їм протилежну правову оцінку, що виходить за межі завдань касаційного перегляду судових рішень.

45. Таким чином, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про незаконність оскаржуваного наказу та наявність підстав для поновлення позивача на посаді з виплатою йому середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

46. Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

47. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

48. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

49. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанції в цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.

VII. Судові витрати

50. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

51. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

52. Касаційну скаргу Прокуратури Рівненської області залишити без задоволення.

53. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі №817/1229/17 залишити без змін.

54. Судові витрати не розподіляються.

55. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

Н.В. Шевцова