Справа № 340/3999/20
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2021 року м. Дніпросправа № 340/3999/20
суддя І інстанції Хилько Л.І.

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопад 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язати його нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за 2017-2019 роки;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати його нарахувати і виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (29.10.2019 р.) по день фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час звільнення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за 2017-2019 роки та не виплачено середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 жовтня 2019 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 жовтня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України просить відмовити у її задоволенні.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справ повідомлялися належним чином, а тому фіксування судового засідання відповідно до ст. 229 КАС України не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.

27.10.2017 р. позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 (а.с.7).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 23.10.2019 р. №85-РС позивача звільнено з військової служби у запас в зв`язку із закінченням строку контракту.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 29.10.2019 р. №210 позивача з 28.10.2019 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.8).

Як вбачається з листа військової частини від 10.09.2020 №1272, за 2017-2019 р. позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій не надавалась та грошова компенсація не виплачувалась (а.с.10).

Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивача з не нарахуванням та не виплатою йому за період 2017-2019 року компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Крім цього, у зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні із військової служби позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (29.10.2019 р.) по день фактичного розрахунку.

При цьому колегія суддів враховує, що в апеляційному порядку позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні із військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (29.10.2019 р.) по день фактичного розрахунку.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Щодо вимог позивача про не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні із військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (29.10.2019 р.) по день фактичного розрахунку колегія суддів зазначає таке.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є передчасними, оскільки встановив, що фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби з ним відповідач не провів.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

За такого правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині.

Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції є законними, обґрунтованими, підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні, оскільки суд повно, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у рішенні суду першої інстанції повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник