Справа № 360/2937/20
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року справа №360/2937/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Гайдара А.В., Міронової Г.М., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 р. у справі № 360/2937/20 (головуючий І інстанції Басова Н.М.. повний текст складений у м. Сєвєродонецьку Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі Білокуракинське ОУПФУ, відповідач), в якому просила: визнати протиправними дії щодо відмови зарахувати до страхового стажу періодів роботи з 22.08.1979 року по 19.02.1982 року в Горлівському виробничому об`єднанні «Стирол» ім.С.Орджонікідзе; визнати протиправним та скасувати рішення № 1905/03-22/СВ про відмову в призначення пенсії за віком; зобов`язати зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 22.08.1979 року в Горлівському виробничому об`єднанні «Стирол» ім.С.Орджонікідзе.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року позов задоволений:

- визнано протиправними дії відповідача щодо неприйняття до уваги всіх відомостей, що зазначені в трудовій книжці ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 21.08.1979 року, необхідних для визначення страхового стажу;

- визнано протиправним та скасовано рішення Білокуракинського ОУПФУ від 18 березня 2020 року № 11 про відмову в призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 ;

- зобов`язано відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 22.08.1979 року по 19.02.1982 року в Горлівському виробничому об`єднанні «Стирол» ім.С.Орджонікідзе;

- зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2020 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням всіх записів трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 21.08.1979 року, які враховуються при визначенні страхового стажу (а.с. 70-73).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт вважає, що відсутні підстави для зарахування спірних періодів роботи позивача до страхового стажу через нечіткий відтиск печатки на титульному аркуші трудової книжки позивача. Крім того, записи в трудовій книжці за номерами 1-4 зазначені з порушенням Інструкції № 162. Також, спірний період роботи позивача не підлягає зарахуванню до страхового через те, що надана позивачем довідка не відповідає Закону № 2268 (а.с. 79-82).

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, звернулися з клопотаннями про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

13.03.2020 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком з наданням відповідних документів (а.с. 54-55).

Рішенням відповідача від 18.03.2020 року № 11 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивачу зараховано до загального стажу позивача лише 6 років 10 місяців та 10 днів (період навчання з 01.09.1975 року по 23.06.1979 року, період роботи ВАТ «Учбовий» з 08.01.1987 року по 22.01.1990 року; за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб, а саме, один день у серпні 2007 році та один день у листопаді 2007 році). Трудову книжку НОМЕР_1 від 21.08.1979 року відповідач не взяв то уваги, оскільки на титульній сторінці печатка має нечіткий відтиск, що суперечить Інструкції № 162. Період роботи, з 22.08.1979 року по 19.02.1982 року (записи № 1-4 трудової книжки) зазначений з порушенням норм пункту 2.3 Інструкції № 162, а саме, дата звільнення не співпадає з датою наказу про звільнення. Вказана обставина також стала підставою для незарахування до трудового стажу період роботи. Також, не взято до уваги довідку № 682 від 09.12.2019 року, видану ДП «Стірол», оскільки цей документ не відповідає Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268 (а.с. 50-53).

Згідно витягу підсистеми призначення та виплати пенсії зарахований страховий стаж позивача складає 06 років 10 місяців 10 днів (а.с. 57).

Згідно п. 1 ч. 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

За змістом ч. 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі Закону № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На дату оформлення трудової книжки позивача та внесення у трудову книжку позивача записів під номерами 1-4 була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (далі - Інструкція №162).

Згідно п. 2.2 Інструкції № 162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.3 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно п. 2.11 Інструкції № 162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Вивченням змісту трудової книжки позивача встановлено, що вона оформлена 21.08.1979 року. З 22.08.1979 року позивач прийнято на роботу техніком в Горлівське виробниче об`єднання «Стирол» ім.Орджонікідзе та 19.02.1982 року звільнена за власним бажанням (а.с. 8-10).

При цьому, колегія суддів зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення всіх періодів роботи до страхового стажу позивача і на отримання пенсії з врахуванням цього стажу.

Також, є неприйнятними доводи відповідача щодо неврахування страхового стажу позивача через те, що в трудовій книжці нечіткий відтиск печатки на титульній сторінці та дата звільнення не співпадає з датою наказу про звільнення, оскільки працівник не може відповідати за правильність і повноту оформлення кадрових документів на підприємстві. У свою чергу неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Пенсійний фонд не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Дослідивши копію трудової книжки позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вона містить всі відомості про періоди роботи позивача та отримання нею допомоги по безробіттю, починаючи з 22.08.1979 року по 18.04.2008 року (номери записів з 1 по 30). Отже, з врахуванням вимог Законів № 1058-IV та №1788-XII, відповідач зобов`язаний врахувати всі періоди, що зазначені в трудовій книжці позивача під номерами 1-30, та правильно визначити страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії позивачу за віком у відповідності до статті 26 Закону № 1058-IV.

Позивачем надано відповідачу довідку № 682 від 09.12.2019 року, видану державним підприємством «Стілор», яке на теперішній час знаходиться на непідконтрольній українській владі території. У вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_2 дійсно працювала в Горлівському виробничому об`єднанні «Стирол» ім.С.Орджонікідзе з 22.08.1979 року по 14.05.1980 року, з 15.05.1980 року по 19.02.1982 року електрослюсарем по ремонту приладів теплотехнічного контролю і автоматики теплових процесів (по електроніці) цеху КВПіА (а.с.11).

Вказану довідку відповідач не прийняв, оскільки документ не відповідає вимогам Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268.

Згідно частин першої та другої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною першою статті 18 вказаного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 вказаного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув трудовий стаж у період, коли населені пункти, на території яких підприємство здійснювало господарську діяльність, перебувало під контролем української влади, і таке підприємство було утворено відповідно до законодавства України.

Первинні документи, які сформовані до проведення антитерористичної операції, не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особи права на отримання пенсії, що обчислена із заробітку, який вона отримувала на законних підставах, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де набутий відповідний стаж роботи.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus V. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer V. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96).

Отже, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

В даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій Луганської та Донецької області, відмова відповідачем - органом державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації її права на соціальне забезпечення не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо призначення пенсії.

Колегія суддів зазначає, що відомості вказані у довідці № 682 від 09.12.2019 року та у трудовій книжці позивача є достатніми для зарахування спірного періоду до стажу роботи позивача.

При розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком відповідач допустив протиправні дії, які виразились у неприйнятті до уваги всіх відомостей, що зазначені в трудовій книжці позивача, через нечіткий відбиток печатки на титульному аркуші, що призвело до зарахування до страхового стажу позивача неповного періоду її роботи. При цьому, позивач просив суд визнати протиправними дії відповідача лише щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача періоди роботи з 22.08.1979 року по 19.02.1982 року в Горлівському виробничому об`єднанні «Стирол» ім.С.Орджонікідзе.

З метою ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, дійшов вірного висновку про необхідність вийти за межі заявлених позовних вимог з обранням належного способу захисту шляхом визнання протиправними дії відповідача щодо неприйняття до уваги всіх відомостей, що зазначені в трудовій книжці позивача, необхідних для визначення страхового стажу, визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 18 березня 2020 року № 11 та зобов`язання відповідача зарахувати період роботи позивача з 22.08.1979 року по 19.02.1982 року до страхового стажу позивача та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2020 року, зареєстровану за № 590, про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням всіх записів трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 від 21.08.1979, які враховуються при визначенні страхового стажу.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 р. у справі № 360/2937/20 за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії- залишити без змін.

Повний текст постанови складений 20 січня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.В. Гайдар

Г.М. Міронова