Справа № 500/3042/20
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3042/20

13 січня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Хоменко Л.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Недокус В.І.,

представника відповідача Нацюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якій позивач просить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що починаючи з 13 березня 2001 року ОСОБА_1 , отримує пенсію за віком, як матір особи з інвалідністю з дитинства - ОСОБА_2 , відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зазначає, що з 1987 року по час виходу на пенсію, вона доглядала дитину з інвалідністю, котра потребувала постійного стороннього доходу, а тому, відповідно до пункту «є» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», такий стаж зараховується до загального стажу роботи. Загальний стаж роботи у період з квітня 1967 року по вересень 1987 року становить 26 років 02 місяці і 03 дні.

Звертає увагу, що розмір її пенсії з січня до жовтня 2019 становив 1632,59 гривень відповідно до довідки про доходи, що надана позивачу Тернопільським об`єднаним управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Позивач зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 543 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі - Постанова №543) було внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 № 124 «Питання проведення Індексації пенсій у 2019 році» та доповнено пунктом 3-1, зі змісту якого слідує, що з 1 липня 2019 р. в разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії (крім пенсії за особливі заслуги перед Україною) в осіб, які отримують пенсію, призначену відповідно до Закону з урахуванням страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону, не досягає 2000 гривень, таким особам надається доплата до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Фінансування виплат, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, що передбачені за програмою 2506080 «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду.

11.02.2020 року та 18.02.2020 року позивач зверталась із заявами до Головного управління Пенсійного фонду України здійснити перерахунок пенсії з підстав зміни страхового стажу, набутого до 01.01.2004 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області лисом від 17.03.2020 року №499-498/К-02/8-1900/20 надало відповідь позивачу в якій вказав, що на підставі поданих заяв та додатково поданих документів, в тому числі акт-опитування №1 від 14.02.2020, позивачці проведено перерахунок пенсії із зарахуванням до загального страхового стажу періоду здійснення нею догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.09.1987 до 14.03.1988 та періодів здійснення догляду за дитиною-інвалідом з 15.03.1988 по 30.04.1992 та з 12.05.1992 по 31.12.1999. Після проведеного перерахунку її страховий стаж становить 31 рік 06 місяців 08 днів.

При цьому відповідач вказав, що при первинному призначенні пенсії вищевказаний період роботи, та періоди здійснення ОСОБА_1 догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та здійснення догляду за дитиною з інвалідністю не враховані до її загального страхового стажу у зв`язку з тим, що нею не надавались документи які підтверджували дані періоди.

Позивач зазначає, що відповідачем зараховано страховий стаж перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та періодів здійснення догляду за дитиною-інвалідом, що в загальному становить більш, як необхідних 30 років для отримання доплат до мінімуму 2000,00 гривень.

Однак, такий перерахунок «з 01.03.2020», на думку позивача, здійснено відповідачем без урахування встановлених доплат, на які позивач мала право згідно вимог постанови КМУ від 20.02.2019 року №124, і за період «до 01.03.2020», з огляду на що просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити такий перерахунок та виплату пенсії позивача з урахуванням вже виплачених сум.

Ухвалою суду від 30.11.2020 року відкрито провадження у справі та прийнято рішення розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

27.11.2020, через відділ документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву із доданими матеріалами в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду з 01.01.2004 року за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

При цьому зазначає, що позивачці призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 13.03.2001 року. Розмір пенсії, обчислено із середньомісячного заробітку за період роботи з 01.08.1980 по 31.07.1985 з урахуванням страхового стажу - 26 років 02 місяці 03 дні, який обчислено за періоди по 13.03.2001.

Зазначає, що у 2019-му році позивачці здійснено перерахунок пенсії у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність станом на 01.12.2019 та становив 1679,64 грн.

Окремо зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 543 передбачено, що з 01 липня 2019 року в разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, кільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії (крім пенсії за особливі заслуги перед Україною) в осіб, які отримують пенсію, призначену відповідно до Закону з урахуванням страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 закону (30 років жінки та 35 років чоловіки), не досягає 2000 гривень, таким особам надається доплата до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

Враховуючи, що у позивачки підтверджений страховий стаж у 2019-му році становив 26 років 02 місяці 03 дні (при необхідному 30 років), а додаткові докази про наявність страхового стажу позивачкою надано лише у лютому 2020 року, то відповідачем здійснено, передбачену поставною КМУ від 26.06.2019 № 543, доплату лише починаючи з березня 2020 року. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.12.2020 року судом ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі.

05.01.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення додаткових доказів, а саме: долучено копію медичної картки ОСОБА_2 (дочки позивача) із висновком медичної комісії від 15.03.1988 року про призначення останній статусу особи з інвалідністю з дитинства.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача, заперечила проти позову з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як встановлено судом та не заперечено сторонами, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та з 13.03.2001 року отримує пенсію за віком як матір особи з інвалідністю з дитинства, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.06.1986 року НОМЕР_1 (арк. справи 8).

Згідно з медичною карткою №01597 форми №025/У, затв. наказом МОЗ СРСР від 04.10.1980 року №1030, ОСОБА_2 діагностовано захворювання (арк. справи 51-52).

Медичними висновками від 01.04.1990, від 01.05.1992 року та від 01.04.1994, ОСОБА_2 встановлено захворювання, з правом на отримання допомоги як особі з інвалідністю з дитинства відповідно до наказу МОЗ СРСР від 04.12.1979 року №1265 «О порядке выдачи медицинского заключения на детей-инвалидов с детства в возрасте до 16 лет» (арк. справи 38-39).

Згідно розрахунку стажу роботи ОСОБА_1 на момент призначення пенсії з 13.03.2001 року, відповідачем позивачу зараховано до загального страхового стажу 26 років 11 місяць 07 днів (арк. справи 35).

Після звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявами від 11.02.2020 року від 18.02.2020 року та додатковими документами, відповідач станом на березень 2020 року, здійснив перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 , та зарахував до загального страхового стажу позивача 31 рік 06 місяць 08 днів (арк. справи 44).

Відповідач у листі від 17.03.2020 року №499-498/К-02/8-1900/20 не заперечив розбіжність у страховому стажі ОСОБА_1 в розрізі "станом на березень 2001 року" та "станом на березень 2020 року", однак обґрунтував її наявність тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області проведено перерахунок пенсії позивача із зарахуванням до загального страхового стажу періоду здійснення ОСОБА_1 догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.09.1987 но 14.03.1988 та періодів здійснення догляду за дитиною-інвалідом з 15.03.1988 по 30.04.1992 та з 12.05.1992 по 31.12.1999, лише після подання позивачем заяви від 18.02.2020 та додатково поданих документів, в тому числі акт-опитування №1 від 14.02.2020 та акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду за дитиною з інвалідністю №01 від 14.02.2020 року. Додатково зазначає, що при первинному призначенні пенсії вищевказаний період роботи, та періоди здійснення ОСОБА_1 догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та здійснення догляду за дитиною-інвалідом не враховані до її загального страхового стажу у зв`язку з тим, що нею не надавались документи які підтверджували дані періоди (арк. справи 9-10).

Зі змісту вказаного листа відповідача також слідує, що після проведеного перерахунку з 01.03.2020 розмір пенсійної виплати позивачки становить 2000,00 грн, яка включає:

835,35 грн - розмір пенсії за віком (4404,35*0,60211*0,31500 де 4404,35 - показник середньої заробітної плати, 0,60211- індивідуальний коефіцієнт заробітної плати період з 01.08.1980 по 31.07.1985, 0,31500 - коефіцієнт страхового стажу із врахуванням величини оцінки одного року страхового стажу 1%);

802,65 грн - доплата до прожиткового мінімуму (до 1638,00 грн);

251,20 грн - доплата до мінімального розміру пенсії з 01.01.2020 (до 1889,20);

91,89 грн - доплата за понаднормативний стаж за 11 років (835,35*11%);

18,91 грн - доплата до 2000 грн.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

У разі відсутності матері, коли виховання дитини-інваліда здійснювалось його батьком, йому призначається пенсія за віком після досягнення 55 років при стажі роботи 20 років.

Пунктом «є» статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Отже, аналіз вищенаведених норм законодавства діє підстави вважати, що час догляду за дитиною-інвалідом з дитинства зараховується до стажу роботи.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058 (далі Закон №1058).

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

Згідно частини 4 статті 24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону №1058 передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частити 1 статті 115 Закону №1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» установлювався статтею 2 Закону «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №875-ХІ), а також статтею 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Суд наголошує на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі № 2109-III. При цьому за змісту абзацу 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розд. ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058 має значення не факт встановлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для матері чи батька більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері чи батька за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058.

Така правова позиція відповідає висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 12.11.2013 року у справі № 21-373а13.

З досліджених обставин справи слідує, що згідно з медичною карткою №01597 форми №025/У, затв. наказом МОЗ СРСР від 04.10.1980 року №1030, ОСОБА_2 поставлено віповідний діагноз (арк. справи 51-52).

При цьому, Медичними висновками від 01.04.1990, від 01.05.1992 року та від 01.04.1994, ОСОБА_2 встановлено захворювання, з правом на отримання допомоги як особі з інвалідністю з дитинства відповідно до наказу МОЗ СРСР від 04.12.1979 року №1265 «О порядке выдачи медицинского заключения на детей-инвалидов с детства в возрасте до 16 лет» (арк. справи 38-39).

Відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637), час догляду за інвалідом I групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі: - акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; - документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів I групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).

Водночас, Порядком №637 встановлено, що, акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Під час судового розгляду справи, судом проводився огляд матеріалів пенсійної справи позивача, в якій серед іншого, наявна Довідка №169 від 13.02.2001 року (арк. справи 58), видана виконкомом Миролюбівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, зі змісту якої слідує, що ОСОБА_1 , що проживає в с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області, народила та виховала до 8-річного віку інваліда з дитинства дочку ОСОБА_2 . 1986 року народження і являється її опікуном та медичний висновок №12 від 01.04.96, що діє до 01.05.1992 з приводу встановлення інвалідності ОСОБА_2 опікуном якої зазначена позивача. Вказані документи були подані позивачем при первинному призначені пенсії, проте такі необґрунтовано залишені поза увагою відповідача (а.с. 38). Окрім того, в подальшому позивачем було подано і відповідачем долучено до матеріалів пенсійної справи медичний висново №5 (арк. справи 5).

Суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 543 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі - Постанова №543) було внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 № 124 «Питання проведення Індексації пенсій у 2019 році» та доповнено пунктом 3-1, зі змісту якого слідує, що з 1 липня 2019 р. в разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії (крім пенсії за особливі заслуги перед Україною) в осіб, які отримують пенсію, призначену відповідно до Закону з урахуванням страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону, не досягає 2000 гривень, таким особам надається доплата до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру. Фінансування виплат, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, що передбачені за програмою 2506080 «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, лише після подання заяви позивачем від 18.02.2020 та додатково поданих документів (в тому числі акт-опитування №1 від 14.02.2020 та акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду за дитиною з інвалідністю №01 від 14.02.2020 року), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області проведено перерахунок пенсії позивача із зарахуванням до загального страхового стажу періоду здійснення ОСОБА_1 догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02.09.1987 по 14.03.1988 та періодів здійснення догляду за дитиною-інвалідом з 15.03.1988 по 30.04.1992 та з 12.05.1992 по 31.12.1999, оскільки, в порушення вимог пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», саме відповідачем первинно (при первинному призначені пенсії) не було складено акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду ОСОБА_1 за дочкою - ОСОБА_2 , що вплинуло на зарахування позивачу страхового стажу при призначенні у березні 2001 року ОСОБА_1 пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 підтверджений страховий стаж становить 31 рік 06 місяців 08 днів, що дає право на передбачену поставною КМУ від 26.06.2019 № 543, якою внесено зміни у постанову КМУ від 20.02.2019 № 124, доплату до призначеної пенсії як матері особи з інвалідністю з дитинства, в той час як неналежне виконання обов`язків органами Пенсійного фонду України не може впливати на право особи на отримання пенсійних виплат у передбаченому законом розмірі.

Слід зазначити й те, що відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Очевидно, що в даних правовідносинах не йде мова про інтерес дитини, однак такий інтерес у причинному зв`язку нерозривно пов`язаний з позивачем (матір`ю особи з інвалідністю з дитинства), що є складовою соціального захисту «незахищених верств населення»».

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому, частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, на підставі аналізу норм чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та встановлених обставин справи, перевірених письмовими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення повністю.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про зобов`язання вчинити дії, - задовольнити в повному обсязі.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 січня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач: - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, );

Головуючий суддя Мірінович У.А.