Справа № ЗД/380/67/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 рокуЛьвівСправа № ЗД/380/67/20 пров. № А/857/15091/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року (постановлену головуючим - суддею Кухар Н.А. у м. Львові) з питань вжиття заходів забезпечення позову у справі № ЗД/380/67/20 за заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просить зупинити дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №951 від 16.10.2020 року "Про демонтаж конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 " та зупинити дію вимоги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 34-вих-81895 від 19.10.2020 року.

Заявник зазначає, що він має намір подати позовну заяву щодо визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 951 від 16.10.2020 року «Про демонтаж конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 » та вимоги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 34-вих-81895 від 19.10.2020.

Заява обґрунтована тим, що очевидними є ознаки протиправності оскаржуваного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, адже останнє грубо порушує вимоги законодавства, що встановлюють порядок демонтажу як об`єктів нерухомого майна, так і тимчасових споруд.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково. Зупинено дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 951 від 16.10.2020 «Про демонтаж конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 » до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі. Заборонено Сихівській районній адміністрації та комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» вчиняти будь-які дії щодо демонтажу конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі. У задоволенні решти заяви відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що не надаючи попередньої оцінки щодо законності рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 951 від 16.10.2020 року «Про демонтаж конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 », враховуючи, що воно є чинним і підлягає виконанню, то демонтаж конструкції літнього майданчика до ухвалення рішення в даній адміністративній справі істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, адже після демонтажу об`єкту нерухомого майна, повернення його до попереднього стану буде ускладнено. За таких обставин, продовження дії оскаржуваного рішення протягом строку розгляду судом даної адміністративної справи свідчить про настання ряду негативних наслідків для позивача. Наведене, на думку суду, є достатнім підтвердженням того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Вказане, з огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для постановлення ухвали про забезпечення позову.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив Виконавчий комітет Львівської міської ради, у апеляційні скарзі покликаються на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та винести ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що законодавець та судова практика вимагають, щоб припущення заявника щодо необхідності забезпечення позову було саме обгрунтованим, тобто підтверджувалося певними даними.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

11.01.2021 на адресу суду надійшла заява апелянта про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його представника у відпустці. Однак колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами, без участі представника апелянта і вказує, що на підтвердження відкладення розгляду справи позивачем не долучено до заяви будь - яких підтверджуючих доказів.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; 2) неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; 4) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Також, колегія суддів зазначає, що зазначені підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Крім цього, відповідно до абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим, відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім цього, у рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Згідно з Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Разом з цим заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Тому, підставами для забезпечення позову є очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливість або значне ускладнення захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, очевидна протиправність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи заявника переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Як зазначив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником об`єкту нерухомого майна - будівля кафе, заг пл. 82,7 кв.м. за адресою м.Львів пр.Червоної Калини, 109.

12.04.2010 між Львівською міською радою та позивачем укладено договір оренди землі на 10 років до 28.01.2020.

16.04.2015 укладено договір № С-53-2015 (П) на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об`єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення, відповідно до якого позивачу надано у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності на розміщення відкритого літнього майданчика пл.. 163,50 кв.м. за адресою м.Львів пр.Червоної Калини, 109, термін дії договору до 31.10.2019.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.02.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020, визнано недійсною ухвалу Львівської міської ради від 10.10.2019 № 5638 «Про відмову ФОП ОСОБА_1 у поновленні договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».

Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 касаційну скаргу Львівської міської ради залишено без задоволення. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 і рішення Господарського суду Львівської області від 26.02.2020 у справі № 914/2139/19 залишено без змін.

Крім цього, Господарським судом Львівської області відкрито провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання поновленим договору оренди землі та визнання додаткової угоди укладеною.

12.06.2020 складено акт обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яким встановлено, що ФОП ОСОБА_1 фактично використовує земельну ділянку № НОМЕР_1 комунальної власності пл. 0, 0670 га № 3 орієнтовною площею 0, 0042 га № 4 орієнтовною площею 0, 0053 га на АДРЕСА_1 за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про надання їх в оренду та за відсутності вчиненого правочину щодо таких земельних ділянок.

16.10.2020 виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 951 від 16.10.2020 року «Про демонтаж конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 », у якому вирішено:

1. демонтувати самовільно встановлені конструкції літнього майданчика (двох терас з навісом біля будівлі кафе, одна з яких містить віконно-дверні конструкції з заповненнями) на АДРЕСА_1 ;

2. визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу конструкцій літнього майданчика (двох терас з навісом біля будівлі кафе, одна з яких містить віконно-дверні конструкції з заповненнями) на прос. Червоної Калини, 109 комунальне підприємство «Адміністративно- технічне управління» спільно з Сихівською районною адміністрацією.

19.10.2020 Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради скеровано вимогу № 34-вих-81895, якою зобов`язано позивача у 7-ми денний термін здійснити демонтаж самовільно встановлених конструкцій літнього майданчика ( двох терас з навісом біля будівлі кафе, одна з яких містить віконно-дверні конструкції з заповненнями) на АДРЕСА_1 та про результат повідомити районну адміністрацію.

Колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції, що не надаючи попередньої оцінки щодо законності рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 951 від 16.10.2020 «Про демонтаж конструкції літнього майданчика на АДРЕСА_1 », враховуючи, що воно є чинним і підлягає виконанню, демонтаж конструкції літнього майданчика до ухвалення рішення в даній адміністративній справі істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, адже після демонтажу об`єкту нерухомого майна, повернення його до попереднього стану буде ускладнено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заявником в обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову наведено достатні аргументи, які підтверджують, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, обраний спосіб забезпечення позову є співмірним, відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідає інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

Апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження того, що даним заходом забезпечення позову може бути завдана більша шкода, ніж та, якій можна запобігти, натомість заявником доведено, що застосуванням даного заходу можна запобігти значно більшій шкоді, ніж та, яка може бути завдана.

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують судове рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року з питань вжиття заходів забезпечення позову у справі № ЗД/380/67/20 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 18 січня 2021 року