Справа № 233/4796/20
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року справа №233/4796/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Геращенка І.В., Мірнової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2020 р. у справі № 233/4796/20 (головуючий І інстанції Каліуш О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти № 2 взводу №2 БПП в м.Краматорськ та Слов`янськ УПП в Донецькій області ДПП Кисільова Романа Михайловича, третя особа Департамент патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Інспектора роти № 2 взводу №2 БПП в м.Краматорськ та Слов`янськ УПП в Донецькій області ДПП Кисільова Романа Михайловича, третя особа Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ДПО18 № 787375 від 05.10.2020, провадження у справі закрити на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ДПО № 787375 від 05 жовтня 2020 року, винесену Інспектором взводу № 2 роти № 2 батальйону патрульної поліції в містах Краматорськ та Слов`янськ УПП в Донецькій області ДПП Кисільовим Романом Михайловичем, відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП , закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП , стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення було підтверджено відео- доказами. Апелянт зазначає, що в постанові не зазначено назву вулиці, оскільки такі вимоги не передбачені законодавством, проте зазначено АДРЕСА_1 , також фото з приладу містить географічні координати, які за даними google maps відповідають вул.. Сучасна м. Слов`янськ.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Постановою серії ДПО18 № 787375 від 05 жовтня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню за ч.1 ст.122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 255,00 грн (а.с.50).

Як убачається із оскаржуваної постанови, 30 вересня 2020 року о 07 годині 16 хвилин ОСОБА_1 у м. Слов`янську автошлях Н20 Слов`янськ - Маріуполь 1 км + 470 м, керуючи транспортним засобом SKODA Kodiak, номерний заний НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 77 км/год, перевищив встановлені обмеження швидкості в населеному пункту більше на 27км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості руху т.з. TruСAM LTI 20/20 ТС 001092, bodycam АН-00024; АН-00113 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено той факт, що позивач рухався в межах населеного пункту з перевищенням швидкості.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно позовних вимог про скасування постанови з підстав відсутності факту та доказів вчинення позивачем правопорушення, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 122 КУпАП встановлено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Згідно пп. 12.4 ПДР України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Отже, у населених пунктах організований інтенсивний дорожній рух, що вимагає підвищеної уваги до забезпечення безпеки на проїзній частині, тому в таких місцях на всіх ділянках доріг (крім житлових зон і територій підприємств) встановлено максимально допустиме обмеження швидкості руху в 50 км/год. Дане обмеження встановленої максимальної швидкості руху вводиться знаком 5.45 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.46 «Кінець населеного пункту».

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, досліджуючи наявні в матеріалах справи фотознімки та відеозаписи, встановив наступне.

З скріншоту відеозапису з лазерного вимірювача швидкості руху TruCam LTI 20/20 № ТС001092 (а.с.48), на якому зафіксовано номерний знак транспортного засобу НОМЕР_1 (без можливості визначення моделі та марки транспортного засобу), вказано швидкість руху - 77 км/год, дату та час руху, відсутні: широта та довгота місця вимірювання, а також особу, яка перебуває за кермом цього транспортного запису. Отже, не підтверджено, що транспортний засіб рухався саме в межах населеного пункту. Також, не містить будь-яких візуальних даних місця фіксації. Фото з приладу TruCam LTI 20/20 № ТС001092 відповідачем до суду першої інстанції не надано.

Досліджуючи інші наявні в матеріалах справи фотознімок та відеозапис, здійснені приладом TruCam (а.с.51) встановлено, що транспортний засіб SKODA Kodiak рухався зі швидкістю 77 км/год. Проте, вказаними фотознімками та відеозаписами не підтверджено, що транспортний засіб рухався саме через населений пункт, як зазначав відповідач. Крім того, відеозапис містить дату та час руху транспортного засобу - 17 вересня 2020 року о 17:40:45, що не відповідає даті та часу зазначеній у спірній постанові.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що географічні координати зазначені у відеозаписі та фотознімках (скріншотах) за даними google maps відповідають вул. Сучасна м. Слов`янськ, оскільки вказані докази не підтверджують факт розміщення дорожніх знаків 5.45 або знаку 5.46 на відповідній ділянці дороги. Отже, неможливо підтвердити, що вказана ділянка дороги по якій рухався позивач відповідає ділянці дороги в межах дії швидкісного обмеження руху.

Таким чином, наявні докази не можуть вважатись належними доказами в підтвердження вчинення позивачем порушення п.12.4 ПДР України.

Щодо наданого відповідачем до суду апеляційної інстанції відеозапису, як доказу порушення позивачем ПДР України, суд зазначає наступне.

За частиною 4 статті 296 КАС України, якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані.

Відповідно до частини 4 статті 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Суд зазначає, що відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, місце та час проведення судового засідання до суду не прибув та не надав суду першої інстанції достатніх та належних доказів підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови та взагалі будь-яких доказів скоєння позивачем правопорушення, які стали підставою для прийняття рішення про його притягнення до відповідальності.

Матеріали справи свідчать, що апелянт відповідного клопотання не заявляє та доказів неможливості подання відеозапису до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надає.

Оскільки скаржник не обґрунтував поважність причин неподання такого доказу до суду першої інстанції, тому суд апеляційної інстанцій у відповідності до ст.308 КАС України, не має права досліджувати нові докази.

Крім того, при співставленні відеозаписів наявних в матеріалах справи та наданих апелянтом вбачається, що відеофіксація відбувалась з різних кутів та на різних ділянках дороги без можливості втсановивти рух транспортного засобу саме в межах населеного пункту.

Тобто, наявні докази у своїй сукупності не можуть достеменно свідчити про саму подію адміністративного правопорушення.

Апелянтом будь - яких інших доказів на яких зафіксовано, що позивач під час керування автомобілем перевищив встановлену ПДР швидкість руху, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.

Отже, наведені фото та відео матеріали з засобу TruCamLTI достеменно не вказують на скоєння позивачем адміністративного правопорушення які є єдиними доказами свідчення перевищення обмеження швидкості руху у населеному пункті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували порушення позивачем вимог п. 12.4 ПДР України.

Отже, належних та допустимих доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, відповідачем в підтвердження існування підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП не надано.

Крім того, позивач під час зупинки не підтвердив скоєнням ним адміністративного правопорушення, а навпаки заперечував про скоєння ним правопорушення.

Суд зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує його фіксування, що є доказом вчинення правопорушення. При цьому, сама постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки викладення обставин правопорушення, без його фіксації або без належного підтвердження, не може бути належним доказом вчинення порушення.

Враховуючи вищенаведене, інші доводи сторін щодо правомірності чи неправомірності оскаржуваної постанови, з урахуванням відсутності доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не впливають на вирішення справи по суті.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Суд зазначає, що без належного підтвердження руху транспортного засобу позивача з перевищенням швидкості саме у межах населеного пункту, не можливо свідчити про вчинення позивачем правопорушення.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2020 р. у справі № 233/4796/20 - залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2020 р. у справі № 233/4796/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 19 січня 2021 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Геращенко

Г.М. Міронова