Справа № 240/5018/19
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 січня 2021 року

Київ

справа №240/5018/19

адміністративне провадження №К/9901/8018/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Загороднюка А.Г.,

Соколова В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 (головуючий суддя - О.Г. Попова)

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 (головуючий суддя - О.П. Курко, судді - Л.М. Біла, В.М. Гонтарук)

у справі № 240/5018/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії

про стягнення заборгованості, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії на користь позивача заборгованість за вимушений прогул із невиплаченої заробітної плати у сумі 32587,75 грн., за затримку розрахунку при звільненні 8199,54;

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії на користь позивача компенсацію за відпустку 5176,10 грн.;

- зобов`язати ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області перерахувати та виплатити відповідно до середньої заробітної плати 7 699,62 грн. одноразову грошову допомогу при звільненні;

- зобов`язати ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області направити до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області довідку про зміну суми грошового утримання з часу звільнення;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., судові витрати та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення, натомість йому виплата була зроблена лише 22.09.2015 - через 33 дні. Зазначає, що має право на отримання невиплаченої йому заробітної плати у день його звільнення до дня отримання такого розрахунку. Крім того, позивач вказує, що при звільнені йому неправильно визначено всі види виплат, так як не враховано щомісячне преміювання. Його середня заробітна плата повинна становити 7699,62 грн., а тому просить зобов`язати відповідача перерахувати і виплатити йому всі платежі при звільненні із збільшеного розміру заробітної плати.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 позовну заяву ОСОБА_1 в частині стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні залишено без розгляду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що при визначені розрахункової величини середньої заробітної плати позивача були враховані всі складові грошового забезпечення, які йому виплачувались у спірний період. Також суди дійшли висновку щодо відсутності підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, оскільки судами встановлено, що виплату одноразової грошової допомоги при звільненні було проведено на користь позивача Житомирським міським відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в сумі 42 670, 56 грн. в серпні 2015 року, окрім цього було проведено і виплату компенсації за невикористану відпустку в році звільнення в сумі 2 532, 52 грн.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення щодо задоволення позовних вимог, що відповідає закону.

Зі змісту касаційної скарги встановлено, що підставою касаційного оскарження судових рішень є пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 05.05.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. Зазначає, що позивач необґрунтовано вважає, що розрахунок виплат за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року проведено не з повної суми його грошового забезпечення, а саме: не враховано щомісячну премію.

Ухвалою Верховного Суду від 18.01.2021 справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Підставою відкриття касаційного провадження з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, було посилання скаржника на неправильне застосування судами норм матеріального права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 815/6284/13, від 04.04.2019 у справі № П/811/1429/16.

Пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

У справі № 815/6284/13, на яку посилається скаржник як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, предметом розгляду спору є правомірність наказів щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді попередження про неповну посадову відповідність та звільнення з органів внутрішніх справ у зв`язку з скороченням штатів, у справі № П/811/1429/16 предметом розгляду є правомірність звільнення позивача зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

У справі, що розглядається, звернення позивача до суду обумовлене неправомірними діями відповідача щодо проведеного розрахунку виплат за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року, оскільки на думку позивача, такий розрахунок проведено не з повної суми його грошового забезпечення, а саме: не враховано щомісячну премію та не виплачено належний розмір одноразової допомоги при звільненні, а тому позивач звернувся до суду із вимогою щодо стягнення недоплачених коштів при звільненні.

Таким чином, з аналізу справи № 815/6284/13 та справи № П/811/1429/16, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі в частині оскарження судового рішення з підстав, визначених пунктом 1частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження №К/9901/8018/20 у справі №240/5018/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії про стягнення заборгованості, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Головуючий Ж.М. Мельник-Томенко

Судді А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов