Справа № 520/3940/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 р.Справа № 520/3940/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, по справі № 520/3940/2020

за позовом Державного підприємства "Зміївське лісове господарство"

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування вимоги про сплату боргу та рішення,

ВСТАНОВИВ

Державне підприємство «Зміївське лісове господарство» (надалі позивач, ДП «Зміївське лісове господарство») звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту відповідач, контролюючий орган, податковий орган, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просило суд визнати неправомірною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 № Ю-7 на суму 35222,02 грн та рішення від 18.11.2019 №7 на суму 17611,45 грн, та вирішити питання про розподіл судового збору.

В обґрунтування позову зазначено, що спірні вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 № Ю-7 на суму 35222,02 грн та рішення від 18.11.2019 №7 на суму 17611,45 грн, в порушення п.п. 86.7 та 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України, прийняті відповідачем передчасно до фактичного розгляду заперечень позивача на акт перевірки, який, в свою чергу, позивач отримав із значним запізненням. Стверджує, що донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 35222,02 грн та штрафних санкцій у розмірі 17611,45 грн відбулося безпідставно, внаслідок помилкових висновків контролюючого органу про те, що цивільно-правові договори, укладені ДП «Зміївське лісове господарство» з особами, які йому надавали певні послуги, є такими, що відповідають ознакам трудового договору.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2020 р. по справі № 520/3940/2020 адміністративний позов Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» (Харківська обл., м. Зміїв, вул. Соборна, 7) до Головного управління ДПС у Харківській області (м. Харків, вул. Пушкінська, 46) про скасування вимоги про сплату боргу та рішення задоволено.

Визнано неправомірними та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 № Ю-7 на суму 35222,02 грн та рішення від 18.11.2019 №7 на суму 17611,45 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області код () на користь Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» () судовий збір у розмірі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (ст.ст. 8 та 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2020 р. по справі № 520/3940/2020, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що контролюючий орган вважає, що між позивачем та його співробітниками було укладено удавані цивільно-правові договори, у зв`язку з чим позивачем протиправно нараховано суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі меншому, ніж визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Стверджує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки п.1 ст.235 Цивільного кодексу України, відповідно до якого удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, що мало місце у спірних відносинах.

Наполягає на тому, що зі змісту договорів, які було укладено між ДП Зміївське лісове господарство та вищевказаними громадянами вбачається, що предметом договорів є процес праці, а не її кінцевий результат. Жодним пунктом договорів не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та відображенню в актах виконаних робіт. У договорах не вказано, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик. При цьому, договорами передбачено виконання не короткотермінових робіт, а систематичних на протязі тривалого проміжку часу, що підтверджується фактом укладання договорів строком на один календарний рік та щомісячним складанням актів виконаних робіт. Важливим є те, що договорами передбачено фіксовану оплату праці, незалежно від кількості виконаної роботи, її якісних характеристик та видів наданих послуг, тобто, особи фактично отримували фіксований розмір заробітної плати, який не поставлено у залежність від обсягу виконаної роботи, що суперечить самій правовій природі договорів цивільно правового характеру.

Зважаючи на наведене, Харківським окружним адміністративним судом було необгрунтовано не враховано того, що відносини, які виникли між ДП Зміївське лісове господарство та вказаними громадянами за своєю суттю та змістом є трудовими, безвідносно до того, чи було дотримано формальні підстави для закріплення таких відносин.

Представник позивача в наданому до суду апеляційної інстанції письмовому відзиві просив суд відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2020 р. по справі № 520/3940/2020. Наполягав на тому, що з працівниками, щодо роботи яких виникли спірні правовідносини, трудові договори не укладалися, їх трудові книжки на підприємстві не зберігалися, записи про прийом на роботу не вносилися. Стверджує, що вказані особи виконували підрядні роботи, отже не вважалися працівниками за основним місцем роботи, а тому позивачем правомірно визначено суми єдиного внеску у розмірі 22% від фактично отриманого доходу, в розмірі меншому, за розмір, визначений ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Головного управління ДПС у Харківській області не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням ДПС у Харківській області на підставі наказу від 14.11.2018 №8434 було проведено документальну планову перевірку ДП «Зміївський лісгосп» за період діяльності з 01.01.2015 по 30.09.2018 з метою контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати усіх, передбачених ПК України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За результатами проведеної перевірки контролюючим органом складено акт № 3029/20-40-14-01-08/00993099 від 29.08.2019, в якому зафіксоване, зокрема порушення:

- ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яке виразилося у тому, що у період з січня 2015 року по вересень 2018 року за рахунок застосування ставки єдиного внеску 34,7 % (договори цивільно-правового характеру), замість ставки 37,3 % (відповідно до класу професійного ризику на 2015 рік) позивачем занижено нарахування єдиного внеску на суми нарахованої заробітної плати, внаслідок чого донараховано єдиного внеску на суму 476,12 гривень,

- ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в період з січня 2015 року по вересень 2018 року при нарахуванні та виплаті доходів, розмір яких був менше мінімальної заробітної плати, фізичним особам єдиний внесок нараховувався від суми нарахованого доходу, а не від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, внаслідок чого донараховано єдиний внесок на загальну суму 34562,78 грн.

На підстав акту перевірки № 3029/20-40-14-01-08/00993099 від 29.08.2019 податковим органом винесені вимога №Ю-7 від 18.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35222,02 грн та рішення №7 від 18.11.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 17611,45 грн.

Не погоджуючись із вказаними вимогою та рішенням контролюючого органу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не доведено факту укладання позивачем трудових договорів з його працівниками, щодо яких в акті перевірки зроблені спірні висновки, та не спростовано, що такі працівники працювали за договорами підряду, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість спірних рішення та вимоги.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, фактичною підставою для винесення оскаржуваних рішення та вимоги слугували висновки акту перевірки про те, що між позивачем та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було вчинено удаваний правочин (укладення договорів підряду замість трудових договорів), що слугувало приховуванню трудових правовідносин позивача з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку такому твердженню відповідача, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Характерними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;

- обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулювано - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі №815/954/18.

Згідно із ст. ст. 1, 2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України.

При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Колегією суддів встановлено, що згідно з п.п. 1, 1.2 договорів про надання послуг № 5 від 05.01.2015, № 10 від 11.01.2016, №31 від 10.01.2017, № 16 від 02.01.2018 (т. 1 а.с. 67, 70-72) за завданням замовника, ДП «Зміївське лісове господарство», виконавець, ОСОБА_1 , надає замовнику послуги з прибирання та дотримання санітарного стану контори Задонецького лісництва в обсязі та на умовах, визначених договором. За цим договором виконавець надає послуги з миття: вікон, підлоги та стін.

Відповідачем не надано до суду доказів того, що вказані послуги ОСОБА_1 надавались систематично, тобто в продовж усього робочого часу контори Задонецького лісництва ДП «Зміївське лісове господарство».

Також, згідно з п.п. 1, 1.2 договорів про надання послуг № 172 від 30.08.2017, № 17 від 02.01.2018 (т. 1 а.с. 65, 73) за завданням замовника, ДП «Зміївське лісове господарство», виконавець, ОСОБА_4 , надає замовнику послуги з прибирання та дотримання санітарного стану контори ДП «Зміївське лісове господарство» в обсязі та на умовах, визначених договором. За цим договором виконавець надає послуги з миття: вікон, підлоги та стін.

Відповідачем не надано до суду доказів того, що вказані послуги ОСОБА_4 надавались систематично, тобто в продовж усього робочого часу ДП «Зміївське лісове господарство».

Крім того, згідно з п. 1, 3 Договорів № 28 від 28.01.2015, № 24 від 11.01.2016, № 13 від 02.01.2018 замовник, ДП «Зміївське лісове господарство», доручає, а підрядник, ОСОБА_2 , зобов`язується виконати наступний обсяг робіт: проведення передрейсових медичних оглядів водіїв транспортних засобів ДП «Зміївське лісове господарство». Сума договору: за виконану роботу лісгосп проводить оплату у розмірі 309,00 грн на місяць (а.с. 66, 68-69).

Відповідачем не надано до суду доказів того, що вказані послуги ОСОБА_2 надавались систематично, тобто в продовж усього робочого часу ДП «Зміївське лісове господарство».

За наслідками виконання перелічених договорів між позивачем та його контрагентами складено та підписано описи виконаних робіт та акти виконаних робіт, що надані до інспекційного відвідування та до суду.

Так, судом із наявних в матеріалах справи копій вищевказаних договорів встановлено, що за умовами договорів фізичні особи - виконавці зобов`язувались виконати на користь замовника певні роботи, обумовлені договором за визначену винагороду. Конкретні роботи визначено у відповідному пункті кожного договору.

Також, з вказаних договорів можна зробити висновок, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , не підпадали під дію правил внутрішнього трудового розпорядку.

Предметом вказаних договорів було виконання певних робіт, перелік яких зазначено у тексті договорів. Актами приймання-передавання деталізовано обсяг господарської операції шляхом вказівки на кількість, площу та інші характеристики. Оплата за вищевказаними договорами здійснювалась на підставі розрахунків, вказаних у актах виконаних робіт.

Слід врахувати, що відповідачем пояснення у ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не відбиралися, місця, в яких вони надавали послуги не перевірялися, в який час відповідні роботи проводилися також не досліджувалося.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено, що укладені між позивачем та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 цивільно-правові договори мали усі ознаки трудового договору.

Крім того, укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори податкового органу не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №160/5315/19 та від 23.10.2019 у справі №806/2064/18.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 8 травня 2020 року по справі № 560/1391/19, оскільки висновки Верховного суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, у яких особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак є зобов`язаною нарахувати, утримати та сплатити суми єдиного внеску із заробітної плати таких осіб. Проте спірні правовідносини у цій справі жодним чином не стосуються правовідносин між колонією та засудженими, та додатково не регулюються Кримінально-виконавчим кодексом України та Інструкцією про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 7 березня 2013 року №396/5, отже не можуть бути застосовані у цій справі.

Також, помилковим є посилання відповідача на те, що в силу ст. 235 Цивільного кодексу України вказані договори є удаваними, у зв`язку з чим у податкового органу виникає право застосувати до них наслідки удаваного правочину, вважаючи їх трудовими договорами, та, зокрема, донарахувати суми єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Частиною 2 вказаної норми визначено, що відносини саме сторін удаваного правочину регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, а не відносини сторони такого правочину з третіми особами, які не є стороною такого правочину.

Більш того, податкове законодавство не наділяє податкові органи правом визнавати на власний розсуд договори удаваними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновки Головного управління ДПС у Харківській області щодо того, що фізичні особі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 за цивільно-правовим договором по суті виконували трудові функції, оскільки вказані цивільно-правові договори не містять тих умов, які притаманні трудовому договору.

Посилання податкового органу в акті перевірки на те, що у звітності позивача зазначалося про наявність у ДП «Зміївське лісове господарство» ознаки трудових книжок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів вважає недоведеним, оскільки податковим органом, на вимогу апеляційного суду, не надано жодного зі звітів, на які він посилається в акті перевірки, а надані витяги з баз даних податкового органу за один місяць - березень 2017 року, не можуть вважатися належним доказом, оскільки суд апеляційної інстанції без огляду звітності, поданої саме позивачем, не може встановити ідентичності відомостей таких витягів з баз даних податкового органу та звітності платника податку-позивача. Більш того витяг за березень 2017 року не доводить наявність порушення за період з січня 2015 року по серпень 2016 року.

Також в акті перевірки не зазначалося наявність такої відмітки у звітності позивача за періоди з вересня 2016 року по лютий 2017 року та з квітня 2017 року по грудень 2018 року, хоча вказані вище особи у цей період також виконували роботи на підставі вище вказаних договорів.

Отже, з урахуванням певних розбіжностей в наданій контролюючим органом інформації з баз даних, ненадання безпосередньо самої звітності позивача за спірний період, яка в силу ПК України повинна зберігатися у податкового органу, витяг з баз даних податкового органу за один місяць - березень 2017 року, за наявності первинних документів ДП «Зміївське лісове господарство», які свідчать про виконання робіт за цивільно-правовми договорами, а не трудовими, не спростовує висновку суду першої інстанції про відсутність порушень ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в діяльності позивача.

Щодо донарахування відповідачем сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, урегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі по тексту Закон № 2464-VI).

За визначенням п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, в редакції, чинній у 2015 році, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці" ( 108/95-ВР ), та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, в редакції, чинній з 01.01.2016, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Положеннями ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 (та 5-1 в редакції, чинній з 11.10.2017) частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. (Абзац другий частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI)

За приписами ч. 1, 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, в редакції, чинній до 01.01.2016, розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у відсотках до визначеної абзацом першим пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (за винятком винагороди за цивільно-правовими договорами) відповідно до класів професійного ризику виробництва, до яких віднесено платників єдиного внеску, з урахуванням видів їх економічної діяльності: 24 у розмірі 37,3%. Для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску (крім винагороди за цивільно-правовими договорами) не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та ставки єдиного внеску, встановленої для відповідної категорії платника.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставки єдиного внеску, встановлені цією частиною, застосовуються до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру без застосування коефіцієнта бази нарахування.

За приписами ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, в редакції, чинній з 01.01.2016, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Аналізуючи наведені приписи, колегія суддів дійшла висновку, що якщо працівник виконує роботу (надає послуги) відповідно до цивільно-правового договору за основним місцем роботи, то до бази нарахування єдиного внеску за звітний місяць включається як заробітна плата (дохід), так і сума винагороди. При цьому, якщо база нарахування єдиного внеску буде меншою за розмір мінімальної заробітної плати, то єдиний внесок розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати та відповідної ставки єдиного внеску.

Водночас, при виплаті доходу не за основним місцем роботи зазначені вимоги частини п`ятої ст. 8 Закону № 2464-VI щодо певної мінімальної величини нарахування єдиного внеску на дохід у вигляді винагороди за договором цивільно-правового характеру, не застосовуються. Єдиний внесок у цьому випадку нараховується виходячи з відповідної ставки єдиного внеску на фактично нараховану винагороду за договором цивільно-правового характеру незалежно від її розміру, але з урахуванням максимальної величини бази нарахування. Законодавча норма щодо сплати єдиного внеску з мінімальної заробітної плати діє тільки у випадку, якщо така особа працює у платника єдиного внеску, позивача, за основним місцем роботи.

З акту перевірки вбачається, що у 2015 році позивач нараховував та сплачував єдиний внесок за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , виходячи з 34,7 відсотків сум отриманого доходу, що з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції про те, що вказані особи працювали за цивільно-правовими договорами, відповідає вимогам ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI та є правомірним, отже, донарахування позивачу сум єдиного внеску у розмірі 476,12 грн є необґрунтованим та безпідставним.

В той же час, податковим органом при проведенні перевірки не досліджувалося питання чи працюють ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у позивача за основним місцем роботи, через що висновки податкового органу про те, що позивач мав нараховувати суми єдиного внеску виходячи з мінімальної заробітної плати, внаслідок чого ДП «Зміївське лісове господарство» донараховано єдиного внеску на суму 34562,78 грн, недоведені контролюючим органом належними та допустимими доказами, отже є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо твердження відповідача про те, що позивачем у 2015 році занижено утримання єдиного внеску на загальну суму 659,23 грн, внаслідок чого доутримано 183,12 грн, колегія судів зазначає про таке.

Відповідно до п.п. 1, 3 розділу ІІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 № 727, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 р. за № 1300/27745, акт (довідка) документальної перевірки складається з чотирьох частин: вступної, загальних положень, описової частини та висновку. До акта (довідки) документальної перевірки додаються інформативні додатки.

Висновок акта (довідки) документальної перевірки складається таким чином, зокрема:

1) зазначається опис виявлених перевіркою порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень;

2) інформація щодо виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, відображається у національній валюті України у розрізі податків та зборів, єдиного внеску з розбивкою за роками та податковими (звітними) періодами у межах періоду, що перевіряється. Виявлені порушення валютного законодавства відображаються у розрізі зовнішньоекономічних договорів (контрактів). Виявлені порушення подання звітів про контрольовані операції та/або повноти відображення в них таких операцій відображаються в розрізі звітів та/або звітних періодів.

Колегія суддів зазначає, що всупереч вимог вказаного порядку відповідачем не зроблено жодних посилань у висновках акту перевірки на наявність вказаного порушення.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 8 Закону № 2464-VI, в редакції, чинній до 01.01.2016, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 2, 6-8 частини першої статті 4 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині дев`ятій цієї статті), встановлюється у розмірі 3,6 відсотка визначеної пунктом 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 3 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 2,6 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

З акту перевірки вбачається, що позивач утримував зі своїх працівників за цивільно-правовими договорами - платників, зазначених у пункті 3 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок у розмірі 2,6 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами, що з урахуванням висновків суду про те, що між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладені саме цивільно правові договори, а не трудові договори, як вважає податковий орган, відповідало у 2015 році вимогам ч. 7, 8 ст. 8 Закону № 2464-VI, через що висновки податкового органу в цій частині є необґрунтованими та спростованими в ході розгляду цієї справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач правомірність винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 № Ю-7 на суму 35222,02 грн належним чином не довів.

За таких обставин, факти вказаних в акті перевірки № 3029/20-40-14-01-08/00993099 від 29.08.2019 порушень слід вважати недоведеними, а оскаржувані вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 № Ю-7 на суму 35222,02 грн та рішення від 18.11.2019 №7 на суму 17611,45 грн такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідач, приймаючи їх, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з порушенням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Оскільки спірне рішення від 18.11.2019 №7 про застосування штрафу на суму 17611,45 грн було прийнято на підставі висновків акту № 3029/20-40-14-01-08/00993099 від 29.08.2019, які були спростовані в ході судового розгляду справи, вказане рішення також є таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

З урахуванням результатів розгляду апеляційної скарги, судові витрати не підлягають перерозподілу.

Керуючись ч. 229, ч.4 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 по справі № 520/3940/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 19.01.2021.