Справа № 520/16346/2020
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 січня 2021 року № 520/16346/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Білової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду в інтересах ОСОБА_1 звернувся її представник адвокат Меламед В.Б. з адміністративним позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати бездіяльність Відповідача щодо непоновлення та невиплати пенсії ОСОБА_1 - протиправною та дискримінаційною, визнати протиправним та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в рішенні Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області №3 від 18.09.2020 року,

- зобов`язати Відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- стягнути з Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області коштів в сумі 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Відповідач відмовив у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено в поновленні пенсії та під час повторного розгляду заяви позивача про поновлення виплати пенсії не враховано висновки, зроблені у Рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 у справі № 520/2269/2020, підстави винесення спірного рішення є ідентичними тим, що були покладені в основу попереднього рішення пенсійного органу, яке було визнано протиправним та скасовано судом у справі № 520/2269/2020. Зазначив, що позивач зазнала душевних страждань від протиправних дій відповідача.

Ухвалою суду від 14.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач не погодився з позовними вимогами та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що позивачем при зверненні не подавався паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), з огляду на що наявні підставі для відмови в її задоволенні.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно з вимогами ст. 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що 22.05.1995 року ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Ізраїлі, через що виплату пенсії на території України було припинено.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2019 у справі №520/10146/19 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області: визнано протиправним та скасовано рішення комісії з розгляду спірних питань при призначенні (перерахунку) пенсії Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, від 11.03.2019 протокол № 9. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2018 про призначення/перерахунок пенсії, в якій вона просить поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком та прийняти за результатами її розгляду відповідне рішення.

Вказане судове рішення вмотивоване тим, що «у рішенні № 9 від 11.03.2019 не вказано, яких саме документів не надано позивачем для поновлення пенсії або які документи надані до заяви не відповідають вимогам Порядку 22-1, та що слугувало підставою для відмови в її поновленні. У вказаному рішенні лише процитовані нормативні акти без зазначення та обґрунтування підстав відмови».

Рішенням відділу з питань перерахунків пенсій №19 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №11 від 03.01.2020 було відмовлено в поновленні ОСОБА_1 пенсії за віком, оскільки заявником не було надано паспорт або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 року у справі № 520/2269/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань перерахунків пенсій №19 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №11 від 03.01.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. В іншій частині позову - відмовлено.

У вказаному рішенні суд зазначив, що при прийнятті рішення за результатами повторного розгляду заяви позивача про поновлення виплати пенсії за віком Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повинно вирішити заяву по суті, а саме: дослідити документи про вік, стаж, заробітну плату позивача та інші документи, необхідні для призначення пенсії за віком.

На виконання зазначеного рішення відповідачем було здійснено повторний розгляд, за результатами якого винесено рішення № 3 від 18.09.2020 про відмову в поновленні пенсії, яке обґрунтоване тим, що позивачем не було надано паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правомірності прийнятого рішення, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Виходячи з наведених законодавчих норм, особа, яка постійно проживає в Ізраїлі, у разі наявності громадянства України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, право громадянина України на призначення та отримання пенсії за віком не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Відповідно до приписів статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування":

- цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону;

- виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Стаття 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" має назву «Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг» та передбачає, що (ч.1) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

(ч.4) Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, а іноземці та особи без громадянства можуть отримати право на пенсійні виплати за умови перебування в Україні на законних підставах.

При цьому формулювання норми п.2 ч.1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" слід розуміти у контексті статті, в якій вона міститься, а застосування в тексті норми терміну «особа» пов`язане саме з тим, що цей припис охоплює в тому числі періоди до 1991 року - до набуття незалежності Україною. Більш того, п.2 ч.1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає додаткову умову, за дотриманням якої особа отримує право на пенсію - якщо вона не отримує пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел.

Суд зазначає, що представник позивача в поданій до суду заяві від 01.12.2020 зазначив, що позивачка не вважає, що її право порушено через невизнання факту українського громадянства. Одночасно ним не заперечувалася відсутність у позивачки чинного паспорту громадянина України або паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

На підставі викладеного, суд зазначає, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком № 22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Як свідчать матеріали справи, в обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на те, що позивачем не було надано паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) визначено види документів, які зокрема, посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI визначено, що документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Також відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

На підставі викладеного, суд вважає, що звертаючись до органу Пенсійного фонду за поновленням виплати пенсії, особа повинна пред`явити, зокрема, паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу. При цьому, таким документом може бути, у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Щодо посилання представника позивача в обґрунтування заявленого позову на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.05.2020 по справі № 815/1226/18, суд зазначає про таке.

Вказана правова позиція висловлена стосовно спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначеної пенсії на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон (абз.60). Також відносно особи - позивача в ході розгляду вказаної справи було встановлено, що вона є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

З огляду на викладене, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, зазначена у постанові від 20.05.2020 по справі № 815/1226/18, висловлена за інших фактичних обставин та доводить саме обґрунтованість вимог громадянина України, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, про поновлення виплати пенсії з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

При розгляді ж справи за позовом ОСОБА_1 судом встановлені такі обставини.

Так, до заяви про поновлення виплати пенсії від 19.12.2018, яка була подана до органу ПФУ представником позивача 28.02.2019, та за результатами повторного розгляду якої прийняте спірне рішення, представником позивача було надано посвідчення особи, видане МВС Ізраїлю 13.02.2014, яке підтверджує, що заявниця є громадянкою Ізраїлю, та вказаний як документ, що посвідчує особу, у заяві про призначення пенсії.

Інших документів на підтвердження наявності у позивача громадянства України станом на момент звернення з заявою до органу ПФУ позивачем як до відповідача, так і до суду не надано.

З наданої до суду у листі від 12.01.2021 № 6301.9 ГУ ДМС у Харківській області інформації, судом встановлено, що:

- відповідно до обліків ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не значиться зареестрованою/знятою з реєстрації місця проживання на території Харківської області, паспортом громадянина України не документувалась;

- ОСОБА_1 документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданим 24.04.1979 ВВС Дзержинського райвиконкому м. Харкова;

- ОСОБА_1 13.01.1995 було дозволено виїзд на ПМП до Держави Ізраїль та 10.03.1995 оформлено закордонний паспорт серії НОМЕР_3 .

При цьому будь-якого дійсного на момент звернення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, зокрема, паспорту громадянина України для виїзду за кордон, позивачем не надано.

Натомість, до позовної заяви по справі № 520/2269/2020, представником позивача долучена копія паспорту СРСР для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 .

Суд дослідив вказану копію паспорту для виїзду за кордон НОМЕР_3 та встановив, що цей документ виданий 10.03.1995 та був дійсний до 10.03.2000, надалі його дію не продовжено, про що свідчить відсутність будь-яких відповідних відміток.

Згідно з ч. 1 розділу V Перехідні положення Закону № 5492-VI документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , виданий 10.03.1995 у вигляді зразка СРСР, тобто до набрання чинності Законом № 5492-VI, та наразі є нечинним, у зв`язку із закінченням строку його дії та незаміною на паспорт громадянина України для виїзду нового зразка.

Таким чином, на дату звернення представника позивача до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії від 19.12.2018, поданою 28.02.2019, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у якості документу, що посвідчував особу позивачки, був недійсним. Натомість, надання позивачем до пенсійного органу разом з заявою про поновлення виплати пенсії копії посвідчення особи, виданого МВС Держави Ізраїль, не є наданням належного документу, що посвідчує особу у розумінні законодавства України.

З огляду на таке, суд вважає, що представником позивача не надано всіх документів, необхідних для поновлення виплати пенсії, передбачених Порядком № 22-1.

Із врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність у відповідача правомірних підстав для відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком.

Водночас суд наголошує, що закінчення строку дії паспорту особи для виїзду за кордон не припиняє громадянства, однак у зв`язку із закінченням строку дії паспорту, такий документ не може посвідчувати особу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.09.2018 у справі № 805/465/18-а та постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2020 у справі № 540/1989/179.

Відтак, суд не погоджується із позицією позивача про те, що посвідчення особи, яке видане Державою Ізраїль, та копія якого надана відповідачу разом із заявою про поновлення виплати пенсії, є таким, що подане у відповідності до п. 2.9 Порядку № 22-1, оскільки такий документ посвідчує особу на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні наведеної п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус".

Разом з тим, суд відмічає, що у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, та є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З урахуванням викладеного, пенсійний орган не вправі вимагати надання позивачем документу, що підтверджує реєстрацію на території України.

В свою чергу суд відхиляє посилання відповідача на недотримання строку звернення до суду з даним позовом, з огляду на положення ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Відтак, посилання відповідача на пропуск строку не є обґрунтованими.

Отже, за встановлених обставин суд не вважає доведеним порушення відповідачем прав позивача при вирішенні її заяви про поновлення виплати пенсії через ненадання документа, який підтверджує особу заявниці та її належність до громадянства України на момент такого звернення у розумінні Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус".

З огляду на вищевикладене, суд вважає недоведеними вимоги позову щодо визнання протиправним та скасування рішення пенсійного органу від 18.09.2020 року №3.

Стосовно зобов`язальної частини позовних вимог та вимог про стягнення моральної шкоди, вони є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16.01.2021.

Суддя Білова О.В.