Справа № 201/8432/20
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 201/8432/20
провадження 2а/201/21/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 вересня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що з 08 червня 2002 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Бориспіль Київської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна донька ОСОБА_3 . Приблизно в листопаді 2009 року її чоловік поїхав до міста Нуакшот Мавританської Ісламської Республіки з метою працевлаштування стоматологом. Весь час вона з ним підтримувала стосунки завдяки відеозв`язку, навіть напередодні його смерті. Але приблизно 11-12 липня 2015 року їй зателефонував через мобільний додаток УіЬег його знайомий та повідомив, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 за невідомих трагічних обставин.

У зв`язку з тим, що між Україною та Мавританською Ісламською Республікою відсутні будь-які договори щодо правових відносин, тривалий час ні вона, ні мати її чоловіка - ОСОБА_5 , не могли отримати будь-якого документу про смерть ОСОБА_2 . Лише приблизно в січні 2016 року, за попереднім клопотанням матері ОСОБА_2 , вдалося отримати рішення про підтвердження його смерті ухвалене судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки № 875/2015 від 11 грудня 2015 року.

Маючи на руках вищевказане рішення та перебуваючи у скрутному фінансовому становищі, з метою можливості отримання будь-якої фінансової допомоги та отримання консультації, приблизно в лютому 2016 року позивачка звернулася на прийом до начальника Бабушкінського районного відділення ПФУ у м. Дніпропетровську, але фактично отримала відмову.

В зв`язку з тим, що вона працювала (лютий 2016 року) та не мала з донькою будь-якої фінансової допомоги, перебувала в скрутному фінансовому становищі (копія довідки про мої доходи 2016-2019 р. р. додано), позивачка не мала змоги покинути робоче місце, тому з метою можливості вирішувати будь-які питання від її імені, 15 лютого 2016 року оформила довіреність на ім`я своєї матері - ОСОБА_6 (ксерокопія довіреності посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_21 та зареєстрованої в реєстрі за № 215). Маючи довіреність та пакет необхідних документів, ОСОБА_6 , з метою легалізації рішення про підтвердження смерті чоловіка позивачки, приблизно в лютому- березні 2016 року, за отриманою попередньо рекомендацією ОСОБА_8 , особисто, без попереднього запису, звернулася до Департаменту консульської служби МЗС України у м. Києві, але отримала усну, як з`ясувалось згодом, некомпетентну відповідь щодо відсутності можливості легалізувати рішення ухвалене судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки, так як із зазначеною країною відсутні будь-які договори щодо правових відносин.

Згодом приблизно в травні-червні 2016 року, ОСОБА_6 на підставі її довіреності, звернулась на прийом на той час до начальника Дніпропетровського міського управління юстиції - ОСОБА_9 з питання отримання консультації стосовно можливості легалізації рішення про підтвердження смерті її чоловіка, ухваленого судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки. Того ж дня ОСОБА_9 , після довгої попередньої консультації в телефонному режимі з відповідними структурними підрозділами, надала ОСОБА_6 детальне усне роз`яснення щодо можливості проставлення на зазначеному рішенні консульської легалізації через найближче Посольство України, яке перебуває на найближчій прилеглій території до Мавританської Ісламської Республіки.

Внаслідок отримання вказаної консультації у неї з`явилась надія на вирішення її питання щодо легалізації вищевказаного рішення суду. Зв`язавшись через мобільний додаток УіЬег зі знайомим чоловіка ОСОБА_10 (будь- які інші відомості про нього їй не відомі), який на той час мешкав в Мавританській Ісламській Республіці, вона попросила його з`ясувати адресу та засоби зв`язку з Посольством України, яке перебуває на найближчій прилеглій території до Мавританської Ісламської Республіки, з метою з`ясування та отримання інформації щодо можливості легалізації рішення ухваленого судом Мавританської Ісламської Республіки.

Повністю процедуру консульської легалізації було завершено 02 липня 2018 року, про що свідчать відповідні штампи на вказаному рішенні (копія рішення про підтвердження смерті ухваленого судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки № 875/2015 від 11 грудня 2015 року). Приблизно 20-25 серпня 2018 року позивачці було повернуто через знайомого ОСОБА_10 з Мавританської Ісламської Республіки рішення про підтвердження смерті її чоловіка. Та вже 29 серпня 2018 року вона звернулася з відповідною заявою та попередньо зібраним пакетом документів до Відділу з питань призначення та перерахування пенсій № 2 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Але у другій половині грудня 2018 року вказаним відділом її представнику ОСОБА_6 , було вручено листа за вих. № 401/-36-13 від 12 грудня 2018 року за підписом начальника відділу про відмову у призначені пенсії по втраті годувальника з посиланням на відсутність на рішенні суду консульської легалізації та необхідність визнання рішення іноземного суду в Україні в порядку встановленому Цивільно- процесуальним кодексом України. Посилання ОСОБА_6 на наявність на рішенні всіх необхідних штампів та печаток (Міністерства закордонних справ Мавританської Ісламської Республіки, Директорату у цивільних справах Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки, Посольства Мавританської Ісламської Республіки в місті Рабат та Посольства України в Королівстві Марокко) - не дали результатів.

ОСОБА_6 приблизно 25-28 лютого 2019 року звернулася до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в надії, отримати чітке роз`яснення, з посиланням на законодавство України щодо почергового порядку проходження консульської легалізації офіційних іноземних документів так, як не має змоги отримати допомогу на дитину у зв`язку з втратою годувальника. В ГТУЮ у Дніпропетровській області, охоронець при вході, вислухавши мету звернення ОСОБА_6 , з`єднав її в телефонному режимі зі спеціалістом, яка повідомила про можливість звернення з даного питання до ОСОБА_11 , начальника Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної адміністрації, яка знаходиться за адресою: пр. Олександра Поля, 83/1, м. Дніпро та надала номер телефону НОМЕР_1 з метою попереднього погодження прийому. На прийом до ОСОБА_11 , після попередньої домовленості в телефонному режимі, ОСОБА_6 потрапила приблизно в середині березня 2019 року.

Детально розглянувши всі надані ОСОБА_6 документи та відповідь Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 2, попередньо проконсультувавшись в телефонному режимі, ОСОБА_11 повідомив, що у вирішені її питання слід звернутися до Бюро правової допомоги Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги розташованого за адресою: вул. Старокозацька, 56, 4 поверх, офіс 423, тел.: НОМЕР_3 так, як вирішення питання не належить до компетенції Служби у справах дітей. Приблизно через день, два ОСОБА_6 звернулася до Бюро правової допомоги Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги з наявними у неї документами. Прийом здійснювала ОСОБА_12 , але знову була відмова через відсутність певних документів.

06 листопада 2019 року ОСОБА_6 звернулася до Соборного районного у місті Дніпрі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області з питання щодо надання роз`яснення стосовно можливості проведення державної реєстрації смерті відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення суду району Луксор Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження факту смерті № 875/2015 від 11 грудня 2015 року.

12 листопада 2019 року начальником відділу ДРАЦС ОСОБА_20 вручено ОСОБА_6 письмову відповідь з детальним посиланням на норми чинного законодавства України щодо необхідності визнання іноземного рішення в Україні, але відповідно до ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Тому позивач вимушена була звернутися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 листопада 2019 року з заявою про встановлення факту смерті свого чоловіка на підставі рішення суду району Луксор Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження факту смерті № 875/2015 від 11 грудня 2015 року. 14 січня 2020 року суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидовою С.О. задоволено заяву про встановлення факту смерті чоловіка позиваки (копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/13097/19 є).

Отримавши 18 лютого 2020 року копію вищевказаного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, 19 лютого 2020 року вона звернулася з відповідною заявою до Соборного відділу ДРАЦС з метою проведення державної реєстрації смерті чоловіка - ОСОБА_2 та вже 21 лютого 2020 року отримала нарешті свідоцтво про смерть чоловіка (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро)).

Зібравши повторно необхідний пакет документів, вона 13 березня 2020 року звернулася до Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії по втраті годувальника.

19 березня 2020 року Відділом з питань призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 50 про призначення пенсії в разі втрати годувальника на доньку ОСОБА_3 . Але в супереч п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, їй не направлено відповідне повідомлення про признання пенсії.

Отримавши перші надходження, вона зрозуміла, що пенсія нарахована з дня подачі нею заяви, тому 09 червня 2020 року вона звернулася до Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про здійснення перерахунку пенсії в разі втрати годувальника та здійснити нарахування з дня смерті чоловіка, тобто з 10 липня 2015 року так, як із-за обставин, які не залежали від неї вона не мала змоги надати необхідний повний пакет документів протягом року з дня настання смерті чоловіка.

24 червня 2020 року вона отримала відповідь-відмову від Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області копія листа за вих. № 0400-0240-8/47323 від 24 червня 2020 року) з посиланням на вимоги ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Враховуючи вищевикладене, а також отримання попередньо некомпетентних консультацій від деяких державних органів на свої звернення протягом 2016-2018 рр., у тому числі затяжної та недостовірної відповіді від 12 грудня 2018 року від Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 2 (нині це Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області); проходження певної процедури легалізації рішення суду Мавританської Ісламської Республіки, а в подальшому необхідність звернення до місцевого суду загальної юрисдикції з питання встановлення факту смерті чоловіка на підставі легалізованого рішення Мавританської Ісламської Республіки, саме ці обставини були підставою пропущення нею 12 місячного терміну з дня смерті чоловіка.

На підставі вищевикладеного, враховуючи відповідь (дослівно) «.... згідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому призначити пенсію з більш раннього строку немає законних підстав.» зазначено дослівно відповідно до листа органу ПФУ від 24 червня 2020 року), зазначене свідоцтво про смерть мого чоловіка було видане 21 лютого 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі актового запису про смерть № 3 від 21 лютого 2020 року, в якому зазначено, що підставою для державної реєстрації є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2020 року по цивільній справі № 201/13097/19 про встановлення факту смерті фізичної особи в певний час, вона вимушена звернутися з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав, які порушено у зв`язку з неправомірними діями відповідача, з проханням зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити пенсію по втраті годувальника на неповнолітню доньку за період з 10 липня 2015 року по 12 березня 2020 року включно.

Отже з рішенням Управління про відмову позивач не згодна, вважає його необгрунтованим і таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства України, є незаконним і підлягає скасуванню. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернулася до відповідача з питанням усунення вказаних порушень, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір. Вона понесла втрати. Просила визнати неправомірними дії відповідача і зобов`язати Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області вчинити певні дії, а саме здійснити нарахування та виплату позивачці ОСОБА_1 , пенсії в разі втрати годувальника, як матері неповнолітньої на той час дитини ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня смерті її (позивача) чоловіка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з 11 липня 2015 року по 12 березня 2020 року включно, тобто на момент призначення пенсії в разі втрати годувальника, як матері вказаної неповнолітньої дитини і стягнути судові витрат, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що дійсно виносилося вказане позивачем рішення в передбаченому законом порядку з роз`ясненням його змісту позивачу. Їх дії і оспорюване рішення обґрунтоване. Вважають вказане рішення законним, складеним вірно, всі істотні умови при його складанні дотримано і правильно відображено. Вважають, що все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Позов вважають не доведеним і безпідставним та не можливим його задоволення, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі і справу розглянути без їх участі.

З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам, справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ст. 7 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 22 КАС України визначено, що місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні суди) вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Місцем реєстрації і проживання позивачки є АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним штампом на стор. 11 її паспорту громадянина України. Отже вона і звернулася до цього суду за своїм місцем реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно з 08 червня 2002 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Бориспіль Київської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна донька ОСОБА_3 . Приблизно в листопаді 2009 року її чоловік поїхав до міста Нуакшот Мавританської Ісламської Республіки з метою працевлаштування стоматологом. Весь час вона з ним підтримувала стосунки завдяки відеозв`язку, навіть напередодні його смерті. Але приблизно 11-12 липня 2015 року їй зателефонував через мобільний додаток УіЬег його знайомий та повідомив, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 за невідомих трагічних обставин.

У зв`язку з тим, що між Україною та Мавританською Ісламською Республікою відсутні будь-які договори щодо правових відносин, тривалий час ні вона, ні мати її чоловіка - ОСОБА_5 , не могли отримати будь-якого документу про смерть ОСОБА_2 . Лише приблизно в січні 2016 року, за попереднім клопотанням матері ОСОБА_2 , вдалося отримати рішення про підтвердження його смерті ухвалене судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки № 875/2015 від 11 грудня 2015 року.

Маючи вищевказане рішення та перебуваючи у скрутному фінансовому становищі, з метою можливості отримання будь-якої фінансової допомоги та отримання консультації, приблизно в лютому 2016 року позивачка звернулася на прийом до начальника Бабушкінського районного відділення ПФУ у м. Дніпропетровську ОСОБА_8 . Вислухавши її проблему та розглянувши детально надані документи (паспорт, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження доньки та вищевказане рішення про підтвердження смерті чоловіка) ОСОБА_8 пояснила, що у даному випадку, з метою визнання наданого рішення про підтвердження смерті чоловіка на території України, необхідно пройти певну процедуру насамперед щодо його легалізації. При цьому, їй було надано роздруковані перелік необхідних документів для оформлення належної їй допомоги у зв`язку з втратою годувальника. Також ОСОБА_8 пояснила, що з метою легалізації документу їй необхідно звернутися до Департаменту консульської служби МЗС України надати їй роздруковане детальне роз`яснення із зазначенням всіх необхідних даних.

В зв`язку з тим, що вона працювала (лютий 2016 року) та не мала з донькою будь-якої фінансової допомоги, перебувала в скрутному фінансовому становищі (копія довідки про мої доходи 2016-2019 р. р. додаються), позивачка не мала змоги покинути робоче місце, тому з метою можливості вирішувати будь-які питання від її імені, 15 лютого 2016 року оформила довіреність на ім`я своєї матері - ОСОБА_6 (ксерокопія довіреності посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_21 та зареєстрованої в реєстрі за № 215).

Маючи довіреність та пакет необхідних документів, ОСОБА_6 , з метою легалізації рішення про підтвердження смерті чоловіка позивачки, приблизно в лютому- березні 2016 року, за отриманою попередньо рекомендацією ОСОБА_8 , особисто, без попереднього запису, звернулася до Департаменту консульської служби МЗС України у м. Києві, але отримала усну, як з`ясувалось згодом, некомпетентну відповідь щодо відсутності можливості легалізувати рішення ухвалене судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки, так як із зазначеною країною відсутні будь-які договори щодо правових відносин.

Згодом приблизно в травні-червні 2016 року, ОСОБА_6 на підставі її довіреності, звернулась на прийом на той час до начальника Дніпропетровського міського управління юстиції - ОСОБА_9 з питання отримання консультації стосовно можливості легалізації рішення про підтвердження смерті її чоловіка, ухваленого судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки. Того ж дня ОСОБА_9 , після довгої попередньої консультації в телефонному режимі з відповідними структурними підрозділами, надала ОСОБА_6 детальне усне роз`яснення щодо можливості проставлення на зазначеному рішенні консульської легалізації через найближче Посольство України, яке перебуває на найближчій прилеглій території до Мавританської Ісламської Республіки.

Внаслідок отримання вказаної консультації у неї з`явилась надія на вирішення її питання щодо легалізації вищевказаного рішення суду. Зв`язавшись через мобільний додаток УіЬег зі знайомим чоловіка ОСОБА_10 (будь- які інші відомості про нього їй не відомі), який на той час мешкав в Мавританській Ісламській Республіці, вона попросила його з`ясувати адресу та засоби зв`язку з Посольством України, яке перебуває на найближчій прилеглій території до Мавританської Ісламської Республіки, з метою з`ясування та отримання інформації щодо можливості легалізації рішення ухваленого судом Мавританської Ісламської Республіки.

Такий спосіб отримання необхідної мені інформації вона обрала так, як вважала, що саме таким чином швидше отримає необхідну їй інформацію ніж буде офіційно листуватися з Департаментом консульської служби МЗС України у м. Києві тим паче, що попередньо ОСОБА_6 отримувала некваліфіковану консультацію від представника даного органу.

Приблизно в серпні-вересні 2016 року ОСОБА_10 повідомив, що найближчим до Мавританської Ісламської Республіки є Посольство України в Королівстві Марокко, представник якого підтвердив можливість засвідчення підпису Першого радника Посольства Мавританської Ісламської Республіки. Також повідомив, що рішення про підтвердження смерті мого чоловіка, яке необхідно легалізувати можливо передати йому через ОСОБА_14 , яка на той час навчалася у Запорізькому державному медичному університеті та надав їй її мобільний номер телефону для можливості зв`язку з нею.

Зв`язавшись на початку жовтня 2016 року з ОСОБА_14 , вона дізналась, що можливо буде передати вищезазначене рішення до Мавританської Ісламської Республіки через її сестру - ОСОБА_16 , яка приїздить до неї у грудні 2016 року та повертатиметься до Мавританської Ісламської Республіки на початку лютого 2017 року, на що вона погодилась так, як не було іншого варіанту.

На початку лютого 2017 року вона передала для ОСОБА_10 вищезазначене рішення через ОСОБА_16 до Мавританської Ісламської Республіки. 22 лютого 2018 року в Мавританській Ісламській Республіці було проставлено перший необхідний штамп. Повністю процедуру консульської легалізації було завершено 02 липня 2018 року, про що свідчать відповідні штампи на вказаному рішенні (копія рішення про підтвердження смерті ухваленого судом району Луксор Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки № 875/2015 від 11 грудня 2015 року).

Приблизно 20-25 серпня 2018 року позивачці було повернуто через знайомого ОСОБА_10 з Мавританської Ісламської Республіки рішення про підтвердження смерті її чоловіка. Та вже 29 серпня 2018 року вона звернулася з відповідною заявою та попередньо зібраним пакетом документів до Відділу з питань призначення та перерахування пенсій № 2 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Але у другій половині грудня 2018 року вказаним відділом її представнику ОСОБА_6 , було вручено листа за вих. № 401/-36-13 від 12 грудня 2018 року за підписом начальника відділу про відмову у призначені пенсії по втраті годувальника з посиланням на відсутність на рішенні суду консульської легалізації та необхідність визнання рішення іноземного суду в Україні в порядку встановленому Цивільно- процесуальним кодексом України. Посилання ОСОБА_6 на наявність на рішенні всіх необхідних штампів та печаток (Міністерства закордонних справ Мавританської Ісламської Республіки, Директорату у цивільних справах Міністерства юстиції Мавританської Ісламської Республіки, Посольства Мавританської Ісламської Республіки в місті Рабат та Посольства України в Королівстві Марокко) - не дали результатів.

Після отримання такої відповіді їх з ОСОБА_6 відчаю не було меж, адже скільки зусиль нами було прикладено щодо проходження процедури консульської легалізації документу. Від відчуття власної безпорадності опускались руки та вкотре опанувавши себе, надавши 21 лютого 2019 року ОСОБА_6 нову довіреність на уповноваження діяти від її імені в усіх органах (копія довіреності посвідченої 21 лютого 2019 року приватним нотаріусом ОСОБА_21 та зареєстрованої в реєстрі під № 324), за попередньою домовленістю, ОСОБА_6 приблизно 25-28 лютого 2019 року звернулася до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в надії, отримати чітке роз`яснення, з посиланням на законодавство України щодо почергового порядку проходження консульської легалізації офіційних іноземних документів так, як не має змоги отримати допомогу на дитину у зв`язку з втратою годувальника.

В ГТУЮ у Дніпропетровській області, охоронець при вході, вислухавши мету звернення ОСОБА_6 , з`єднав її в телефонному режимі зі спеціалістом, яка повідомила про можливість звернення з даного питання до ОСОБА_11 , начальника Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної адміністрації, яка знаходиться за адресою: пр. Олександра Поля, 83/1, м. Дніпро та надала номер телефону НОМЕР_1 з метою попереднього погодження прийому. На прийом до ОСОБА_11 , після попередньої домовленості в телефонному режимі, ОСОБА_6 потрапила приблизно в середині березня 2019 року.

Детально розглянувши всі надані ОСОБА_6 документи та відповідь Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 2, попередньо проконсультувавшись в телефонному режимі, ОСОБА_11 повідомив, що у вирішені її питання слід звернутися до Бюро правової допомоги Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги розташованого за адресою: вул. Старокозацька, 56, 4 поверх, офіс 423, тел.: НОМЕР_3 так, як вирішення питання не належить до компетенції Служби у справах дітей.

Приблизно через день, два ОСОБА_6 звернулася до Бюро правової допомоги Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги з наявними у неї документами. Прийом здійснювала Зернова Олена Геннадіївна. Детально розглянувши документи та відповідь Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 2 від 12 грудня 2018 року, ОСОБА_12 частково не погодилась з викладеним в листі відділу ПФУ та зауважила, що з метою надання достовірної консультації, потребує додаткової консультації щодо процедури консульської легалізації рішення суду Мавританської Ісламської Республіки. При цьому детально, з посиланням на відповідні статті Цивільно-процесуального Кодексу, надала роз`яснення щодо порядку визнання рішення про підтвердження смерті Мавританської Ісламської Республіки в Україні. Також зауважила, що перед зверненням з відповідною заявою до суду, необхідно звернутися до відділу ДРАЦС за місцем реєстрації проживання з метою отримання письмової відмови в проведені державної реєстрації смерті на підставі наявного у нас рішення суду Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження смерті її чоловіка.

Після зазначеної вище консультації в Бюро у них з ОСОБА_6 знову появилася надія щодо вирішення нашого питання по суті, але ОСОБА_6 вимушена була супроводжувати малолітню онуку до держави Ізраїль. Повернувшись з держави Ізраїль ОСОБА_6 , в телефоному режимі, довідалась від ОСОБА_12 (представника Бюро), що консульська легалізація наявна на рішенні суду Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження смерті її чоловіка повністю відповідає вимогам Віденської конвенції «Про консульські зносини» 1963 року 1995 047, так як відповідно до п. 1.2 Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном затвердженої наказом МЗС України № 113 від 04 червня 2002 року, легалізація - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ, з метою використання його за кордоном.

06 листопада 2019 року ОСОБА_6 звернулася до Соборного районного у місті Дніпрі відділу ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області з питання щодо надання роз`яснення стосовно можливості проведення державної реєстрації смерті відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення суду району Луксор Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження факту смерті № 875/2015 від 11 грудня 2015 року.

12 листопада 2019 року начальником відділу ДРАЦС ОСОБА_20 вручено ОСОБА_6 письмову відповідь з детальним посиланням на норми чинного законодавства України щодо необхідності визнання іноземного рішення в Україні, але відповідно до ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Станом на сьогодні, відповідно до даних «Зібрання чинних міжнародних договорів України» розміщеного на сайті Верховної Ради України (https://zakon.rada.gov.ua/laws/main/b94), відсутні відомості щодо укладення/підписання будь- яких договорів між Україною та Мавританською Ісламською Республікою.

Тому позивач вимушена була звернутися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 листопада 2019 року з заявою про встановлення факту смерті свого чоловіка на підставі рішення суду району Луксор Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження факту смерті № 875/2015 від 11 грудня 2015 року.

14 січня 2020 року суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидовою С.О. задоволено заяву про встановлення факту смерті чоловіка позиваки (копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/13097/19 є).

Отримавши 18 лютого 2020 року копію вищевказаного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, 19 лютого 2020 року вона звернулася з відповідною заявою до Соборного відділу ДРАЦС з метою проведення державної реєстрації смерті чоловіка - ОСОБА_2 та вже 21 лютого 2020 року отримала нарешті свідоцтво про смерть чоловіка (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро)).

Зібравши повторно необхідний пакет документів, вона 13 березня 2020 року звернулася до Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії по втраті годувальника.

19 березня 2020 року Відділом з питань призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 50 про призначення пенсії в разі втрати годувальника на доньку ОСОБА_3 . Але в супереч п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, їй не направлено відповідне повідомлення про признання пенсії.

Отримавши перші надходження, вона зрозуміла, що пенсія нарахована з дня подачі нею заяви, тому 09 червня 2020 року вона звернулася до Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про здійснення перерахунку пенсії в разі втрати годувальника та здійснити нарахування з дня смерті чоловіка, тобто з 10 липня 2015 року так, як із-за обставин, які не залежали від неї вона не мала змоги надати необхідний повний пакет документів протягом року з дня настання смерті чоловіка.

24 червня 2020 року вона отримала відповідь-відмову від Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області копія листа за вих. № 0400-0240-8/47323 від 24 червня 2020 року) з посиланням на вимоги ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Враховуючи вищевикладене, а також отримання попередньо некомпетентних консультацій від деяких державних органів на свої звернення протягом 2016-2018 рр., у тому числі затяжної та недостовірної відповіді від 12 грудня 2018 року від Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 2 (нині це Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області); проходження певної процедури легалізації рішення суду Мавританської Ісламської Республіки, а в подальшому необхідність звернення до місцевого суду загальної юрисдикції з питання встановлення факту смерті чоловіка на підставі легалізованого рішення Мавританської Ісламської Республіки, саме ці обставини були підставою пропущення нею 12 місячного терміну з дня смерті чоловіка.

Навіть враховуючи той факт, що нею до Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 2 було подано заяву з відповідним пакетом документів 29 серпня 2018 року про що свідчить копія відповіді), але відповідь на неї Відділом була підготовлена лише 12 грудня 2018 року (тобто більш ніж 3 місяці) чим грубо порушено вимоги ч. 1 ст. 20 Закон України «Про звернення громадян», якою визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Окрім грубого порушення терміну розгляду її звернення, вказаним Відділом проігноровано наявність консульської легалізації на рішенні суду Мавританської Ісламської Республіки про підтвердження смерті її чоловіка про, що свідчить відповідь на запит адвоката від 10 грудня 2019 року за вих. № 7988/03.05-12, в наслідок чого вона змушена була звертатися додатково за консультацією, що призвело до зволікання у вирішенні питання по суті.

Ситуація з легалізацією іноземного рішення в її випадку є не стандартною. В свою чергу без проставлення консульської легалізації на рішенні суду про підтвердження смерті Мавританської Ісламської Республіки не можливо було звернутися до місцевого суду загальної юрисдикції з відповідною заявою про встановлення факту смерті її чоловіка в певний час, тому в даному випадку відмова Центрального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відсутності підстав нарахування пенсії в разі втрати годувальника з дня смерті її чоловіка, тобто з 10 липня 2015 року по 13 березня 2020 року (на час призначення пенсії) є такою, що порушує її права.

На підставі вищевикладеного, враховуючи відповідь (дослівно) «.... згідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому призначити пенсію з більш раннього строку немає законних підстав.» зазначено дослівно відповідно до листа органу ПФУ від 24 червня 2020 року), зазначене свідоцтво про смерть мого чоловіка було видане 21 лютого 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі актового запису про смерть № 3 від 21 лютого 2020 року, в якому зазначено, що підставою для державної реєстрації є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2020 року по цивільній справі № 201/13097/19 про встановлення факту смерті фізичної особи в певний час, вона вимушена звернутися з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав, які порушено у зв`язку з неправомірними діями відповідача, з проханням зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити пенсію по втраті годувальника на неповнолітню доньку за період з 10 липня 2015 року по 12 березня 2020 року включно.

Отже з рішенням Управління про відмову позивач не згодна, вважає його необгрунтованим і таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства України, є незаконним і підлягає скасуванню. Вважає такі дії відповідача протиправними, звернулася до відповідача з питанням усунення вказаних порушень, але відповідач йому в цьому відмовив, виник спір, вона понесла втрати; в добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров`я і добробуту її самої та її сім`ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку втрати засобів до існування через незалежні від неї обставини.

Положеннями абз.1 ч. І ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Загалом, позивач для отримання відповідної інформації, з метою консультації вона зверталася ще в лютому 2016 року (чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) до органу ГІФУ (протягом 6 місяців після смерті чоловіка), але враховуючи, що: чинним законодавством України, положеннями Віденської конвенції про консульські зносини підписаною 24 квітня 1963 року, не визначено чіткого порядку легалізації документів в разі відсутності міжнародних договорів між будь-якими країнами (в даному випадку між Україною та Мавританською Ісламською Республікою) після проставлення консульської легалізації була необхідність встановлення факту смерті чоловіка в певний час в судовому порядку; місцевим судом загальної юрисдикції ухвалено в порядку окремого провадження рішення про встановлення факту смерті чоловіка в певний час 14 січня 2020 року; на підставі ухваленого судом рішення та внаслідок проведення 21 лютого 2020 року державної реєстрації смерті чоловіка позивачка лише 21 лютого 2020 року отримала відповідне свідоцтво про смерть чоловіка, та вже 13 березня 2020 року (майже через два місяці) із повторно зібраним пакетом документів звернулася з заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника до органу ПФУ, отже, за зазначених обставин, нею фактично пропущено 12 місячний термін подачі відповідної заяви до органу ПФУ з дня смерті чоловіка з поважних причин, які не залежали від неї.

Таким чином, враховуючи норми п. З ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та той факт, що цим законом не враховано будь-яких форс-мажорних обставин (необхідно зазначити, що форс-мажорні обставини не мають «преюдиціальний» (заздалегідь встановлений) характер), тому прийняте відповідачем рішення (відповідь-відмова від 24 червня 2020 року) порушує її права, визначені ст. 24, 46 Конституції України.

В силу норм п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Нормами ч. 1, 6 ст. 12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Справами незначної складності є справи зокрема оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, дії відповідача щодо не вирішення питання своєчасно про запитуване позивачем питання є не правомірними, оскільки відповідач діяв не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до абзацу 2 пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовуються той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено права позивача, чого не було зроблено.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача, його представника стосовно не визнання позовних вимог, так як порядок призначення та виплати пенсій в Україні регулюється спеціальним законодавством, оскільки спеціальним законом, який має пріоритет.

Відповідно до п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058 (із змінами) до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які пред`являються до дій та рішень суб`єктів владних повноважень. Таким чином, доводи позивача є обгрунтованими, в зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішення даної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові можуть бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання не відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Отже, не може суд прийняти до уваги позицію сторони відповідача щодо не визнання позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачем була допущена.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати неправомірними дії відповідача і зобов`язати Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області вчинити певні дії, а саме здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , пенсії в разі втрати годувальника, як матері неповнолітньої на той час дитини ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня смерті її (позивача) чоловіка - ОСОБА_2 , а саме з 11 липня 2015 року по 12 березня 2020 року включно, тобто на момент призначення пенсії в разі втрати годувальника, як матері вказаної неповнолітньої дитини, а також стягнути ГУ ПФ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840 грн 80 коп..

Таким чином позовні вимоги в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 5, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, абз. 1 ч. 1 ст. 45, ч. 2 ст. 46, абз. 4 п. З та п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058 (із змінами); Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788 (із змінами), ст. 5, 6, 15, 17, ч. 1 ст. 18, ст. 19, 30, 77, 243 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати неправомірними дії відповідача і зобов`язати Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії, а саме здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , пенсії в разі втрати годувальника, як матері неповнолітньої на той час дитини ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня смерті її (позивача) чоловіка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з 11 липня 2015 року по 12 березня 2020 року включно, тобто на момент призначення пенсії в разі втрати годувальника, як матері вказаної неповнолітньої дитини.

Стягнути Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840 грн 80 коп..

Рішення може бути оскаржено в Третій апеляційний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ст. 286 КАС України з урахуванням положень п. 3 Розділу VI ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ КАС України.

Суддя -