Справа № 420/8022/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8022/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації,-

ВСТАНОВИВ:
21 серпня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Ізмаїльського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної Прикордонної служби України, в якому позивач просить суд стягнути з Ізмаїльського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за період з 02 липня 2019 року по 28.07.2020 року в сумі 318 792,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.07.2019 року ОСОБА_1 , майора, помічника начальника відділу (з логістики) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 І категорії (тип Б), звільнено в запас ЗСУ та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, за підпунктом й п.2 ст.26 ЗУ Про військовий обов`язок і військову службу, а саме контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), військовослужбовці які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Як вказує позивач, не погоджуючись з обсягом виплаченого грошового забезпечення, він звернувся до суду з позовом та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково та стягнуто на його користь компенсацію за невикористану додаткову відпустку, підйомну допомогу на членів сім`ї військовослужбовця.

У позові вказано, що зазначені суми виплачені ОСОБА_1 28.07.2020 року, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2020 року ВП №61476055.

З посиланням на положення ч.1 ст.47, ст.116, ст.117 КЗпП України та правові висновки, викладені у постанові від 15 вересня 2015 року в справі №21- 1765а15, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17 та наводячи відповідні розрахунки, позивач стверджує, що період затримки фактичного розрахунку (виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, підйомну допомогу на членів сім`ї військовослужбовця) сягає 392 днів, а саме з 02 липня 2019 по 28 липня 2020 року, отже середній заробіток за весь час затримки, який має бути сплачений відповідачем, становить 318 792,88 грн. (813,2471 грн. х 392 днів).

Ухвалою від 26.08.2020 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження

Вказаною ухвалою судом вирішено проводити розгляд справи в порядку, визначеному ст.262 КАС України.

02.10.2020 року (вх.№40563/20) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками, згідно переліку, який у ньому викладено (а.с.22-39).

У відзиві відповідач зазначає, що військова частина НОМЕР_2 , ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою з наступних підстав.

Розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, з урахуванням тих обставин (в т.ч. розміру невиплаченої суми), які визначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, а саме:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У відзиві зазначено, що як вказав позивач у позовній заяві, він звільнений у запас Збройних Сил України 02.07.2019, а позовну заяву про виплату йому заборгованості на загальну суму 139 777,9 грн. подав 02.10.2019, тобто через 2 місяці; рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 по справі № 420/5690/19 частково задоволені позовні вимоги позивача щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки (13188,37 грн.) та підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця (20850 грн.). На підставі цього судового рішення виплачено позивачу всього 34038,37 грн. (13188,37 + 20850).

Як стверджує відповідач, позивач в порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, невірно зробив розрахунок середньої заробітної плати, а саме середньомісячна заробітна плата розрахована з урахуванням одноразових виплат та не за останні 2 календарні місяці військової служби.

Також, у відзиві зазначено, що позивач звільнився 02.07.2019, а компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (13188,37 грн.) та підйомна допомога на членів сім`ї військовослужбовця (20850 грн.) остаточно йому повинна була виплачена державним виконавцем 27.03.2020, отже кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 269 днів. Беручи до уваги суму компенсації відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, дату звільнення позивача та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця (після спливу 2 місяців), тривалість затримки розрахунку при звільненні, часткове задоволення позовних вимог рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 по справі № 420/5690/19, на думку відповідача необхідно застосувати у спірних правовідносинах принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач вказує, що враховуючи принцип справедливості та співмірності, на користь позивача підлягають стягненню кошти в розмірі 6,2 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тобто, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 554,67 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 269 днів становить 149206,23 грн. (554,67 грн. х 269), а отже, середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації повинен складати 9250,79 грн. (149206,23 *6,2%).

05.10.2020 року (вх.№41012/20) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій, зокрема, вказано, що позивач вважає позиваці відповідача, яка викладена у відзиві безпідставною та незаконною.

У відповіді на відзив позивач просить суд визнати наказ начальника 17 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №293-ос від 02.07.2019 року недійсним в частині виключення зі списків особового складу майора ОСОБА_1 .

Вказану відповідь на відзив позивачем подано до суду засобами поштового зв`язку 03.10.2020 року.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.163 КАС України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

При цьому збільшення позовних вимог шляхом подання відповіді на відзив, приписами КАС України не передбачено.

Суд зазначає, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 статті 47 КАСУ).

Таким чином, право на зміну предмету або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог обмежено процесуальним законом в частині строку подання.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 3 статті 262 КАС України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Як вже зазначено судом, провадження у даній адміністративній справі відкрито 26.08.2020 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Отже, тридцятиденний строк для вчинення процесуальних дій відповідно до ч.3 ст.262 КАС України, спливав 25.09.2020 року.

Станом на дату подання відповіді на відзив (03.10.2020 року), в якій ОСОБА_1 виклав нову позовну вимогу, строк змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви сплинув.

Ухвалою суду від 23.10.2020 року судом доручено Ізмаїльському прикордонному загону Військової частини НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної Прикордонної служби України надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали належним чином довідку про розмір грошового забезпечення, яке отримував ОСОБА_1 на посаді помічника начальника відділу (з логістики) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за два останні місяці перед звільненням, яка складена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (із зазначенням розміру середньоденної заробітної плати та кількості фактично відпрацьованих днів, складових грошового забезпечення) та зупинено провадження по справі №420/8022/20 за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації до надходження відповіді на доручення.

За вх.№49199/20 від представника відповідача надійшов лист на виконання вимог ухвали суду від 23.10.2020 року разом із визначеними судом доказами.

Ухвалою суду від 12.01.2021 року судом поновлено провадження по справі.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов та наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно Витягу з наказу начальника 17 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 02.07.2019 року №293-ОС ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за пунктом «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (аркуш справи 14). З 02.07.2019 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, надано грошову компенсацію за невикористані 20 календарних днів щорічної відпустки за 2019 рік та виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки служби (а.с.6).

Не погоджуючись з обсягом виплаченого грошового забезпечення при звільненні, 30.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Ізмаїльського прикордонного загону військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення позивачу в повному обсязі, стягнення з відповідача на користь позивача грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 12 календарних років служби в сумі 84782,40 грн., грошової компенсації за не отримане майно в сумі 6352,76 грн., грошової винагороди за бойове чергування за червень 2019 року в сумі 704 грн., компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 13188,37 грн., підйомної допомоги на військовослужбовця в сумі 13900,37 грн., підйомних на військовослужбовця в сумі 20850 грн., моральної шкоди в розмірі 30000 грн. (справа №420/5690/19).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року по справі №420/5690/19, яке набрало законної сили 21.01.2020 року (а.с.7-12) позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково та:

- визнано протиправною бездіяльність Ізмаїльського прикордонного загону військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 13188,37 грн. та підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця в сумі 20850 грн.;

- стягнуто з Ізмаїльського прикордонного загону військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку в сумі 13188,37 грн.;

- стягнуто з Ізмаїльського прикордонного загону військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 підйомну допомогу на членів сім`ї військовослужбовця в сумі 20850 грн.;

- відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 .

Загальна сума стягнутих за вказаним рішенням суду грошових коштів на користь позивача (підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку) складає 34038,37 грн.

Згідно постанови заступника начальника відділу Ізаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про закінчення виконавчого провадження №61476055 з примусового виконання вищевказаного судового рішення (а.с.13), борг в сумі 34038,37 стягнуто з відповідача та перераховано ОСОБА_1 платіжними дорученнями №2377 від 30.03.2020 року 33127,61 грн.; №3289 від 07.05.2020 року -641,67 грн.; №9042 від 24.07.2020 року - 269,09 грн.

Як стверджує позивач зазначені суми виплачені ОСОБА_1 28.07.2020 року, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2020 року ВП №61476055.

В той же час, відповідач зазначає, що виконав рішення суду 25.03.2020 року на підтвердження чого до суду надано копії платіжних доручень від 25.03.2020 року №477, №475, №474 про сплату на рахунок виконавця підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку у загальному розмірі 34038,37 грн.

Позивач, вважаючи, що у нього наявне право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за період з 02.07.2019 року по 28.07.2020 року в сумі 318 792,88 грн., звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та аргументам учасників справи, вказаних у заявах по суті, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

Так, судом встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення позивачу не було виплачено підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивача звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 02.07.2020 року, а грошові кошти на виконання рішення суду по справі №420/5690/19 в сумі 34038,37 стягнуто з відповідача та перераховано ОСОБА_1 платіжними дорученнями №2377 від 30.03.2020 року 33127,61 грн.; №3289 від 07.05.2020 року -641,67 грн.; №9042 від 24.07.2020 року - 269,09 грн.

Тобто, лише 24.07.2020 року на виконання рішення суду здійснено виплат на користь позивача у позовному обсязі підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 34038,37 грн.

Як стверджує позивач зазначені суми виплачені ОСОБА_1 28.07.2020 року.

Відповідачем не заперечувається вищевказана обставина щодо дати фактичної виплати позивачу грошових коштів на виконання рішення суду по справі №420/5690/19.

При вирішенні даної адміністративної справи суд відхиляє посилання відповідача на те, що вказані суми були сплачені 25.03.2020 року, що, на його думку, підтверджується платіжними дорученнями №477, №475, №474, оскільки датою розрахунку є саме зарахування грошової суми на рахунок позивача, а не на рахунок органу виконавчої служби на примусовому виконанні якого перебуває виконавчий лист за яким і стягуються відповідні суми.

Також, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що датою початку перебігу строку затримки розрахунку з позивачем є дата звернення ОСОБА_1 до суду із позовом по справі №420/5690/19, оскільки згідно вказаного рішення суд констатував допущення відповідачем саме протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 13188,37 грн. та підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця в сумі 20850 грн.

Cаме при звільненні 02.07.2019 року відповідач повинен був здійснити остаточний розрахунок з позивачем, в тому числі, здійснити виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Таким чином, періодом затримки виплат підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 34038,37 грн. є з 02.07.2019 року (дата звільнення позивача) по 27.07.2020 року включно (дата, що передує сплаті позивачу грошових коштів на виконання рішення суду по справі №420/5690/19 у розмірі 34038,37 грн.), що в календарному обчисленні складає 392 днів.

За встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за положеннями якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 02.07.2019 року, середньоденна заробітна плата визначається шляхом діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані ОСОБА_1 у травні 2019 року та червні 2019 рові робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Відповідно до довідки, яка надана відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 23.10.2020 року за підписом головного бухгалтера НФЕВ (а.с.51), ОСОБА_1 :

- у травні 2019 року прослужив 31 днів та нарахована заробітна плата в травні 2019 склала 14111,69 грн.;

- у червні 2019 року прослужив 30 днів та нарахована заробітна плата в червні 2019 склала 14130,40 грн.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 462,99 грн. (14111,69+14130,40)/61).

В той же час, з наданої до суду позивачем довідки №11/47, вбачається, що розмір грошового забезпечення позивача у травні 2019 року склав 16651,79 грн., а у червні 2019 17504,59 грн. (а.с.14).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що у довідці, яка надана позивачем до суду також вказані відомості про суми виплаченої винагороди за бойове чергування (704,00 грн. у червні 2019 року) та компенсації податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18% (2670,19 грн. у червні 2019 року та 2540,10 грн. у травні 2019 року).

Відповідно до пп.б) п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Таким чином, при вирішенні даної адміністративної справи, як розрахункову величину для визначення середньоденної заробітної плати суд, зважаючи на приписи пп.б) п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, приймає дані, які вказані у довідці, що надана відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 23.10.2020 року (а.с.51), а саме без відомостей про суми виплаченої винагороди за бойове чергування (704,00 грн. у червні 2019 року) та компенсації податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18% (2670,19 грн. у червні 2019 року та 2540,10 грн. у травні 2019 року).

Отже, при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку, суд виходить із розміру середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 - 462,99 грн.

Так, за період 02.07.2019 року (дата звільнення позивача) по 27.07.2020 року включно (дата, що передує сплаті позивачу грошових коштів на виконання рішення суду по справі №420/5690/19 у розмірі 34038,37 грн.) було 392 календарних дні, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 392 дні*462,99 грн. = 181492,08 грн.

Вирішуючи спір по суті суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року.

Суд для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку, враховує: тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (02 липня 2019 року), та зверненням до суду з позовом про нарахування та стягнення зазначених сум (30 серпня 2020 року), співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, а також з урахуванням того, що позивач з 03 липня 2019 року по 29 серпня 2019 року не звертався до суду з позовом про виплату недоплаченої суми грошового забезпечення, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Суд зазначає, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 18,75 % (34038,37 грн. (грошове забезпечення ОСОБА_1 , виплачене йому з порушенням термінів) / 181492,08 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) становить: 462,99 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 18,75 % х 392 (дні затримки розрахунку) = 34029,76 грн.).

Вказана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 34029,76 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» розподіл витрат у відповідності до статті 139 КАС України не здійснюється.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації - задовольнити частково.

Стягнути з Ізмаїльського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, компенсації за невикористану додаткову відпустку у загальному розмірі 34038,37 грн. за період з 02.07.2019 року по 27.07.2020 року включно в сумі 34029,76 грн. (тридцять чотири тисячі двадцять дев`ять гривень 76 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ).

Відповідач Ізмаїльський прикордонний загін Військової частини НОМЕР_2 Південного регіонального управління Державної Прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ).

Суддя С.М. Корой

.