Справа № 120/3973/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 грудня 2020 р. Справа № 120/3973/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Воронюк В.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача Балтака О.О.

представника відповідача: Лич С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Київської митниці Держмитслужби

про: визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що наказом Київської митниці Держмитслужби за №872-о від 03.07.2020 "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 " припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний" та звільнено із займаної посади за угодою сторін. Підставою звільнення вказано заяву ОСОБА_1 .

Однак, позивач не погоджується із наказом, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку.

Ухвалою суду від 11.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 10.09.2020 о 13:00 год. Витребувано з Київської митниці Держмитслужби та зобов`язано у 15-денний термін з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду належним чином засвідчені копії: наказу Київської митниці Держмитслужби від 12.06.2020 за №635/08-ов, витягу з журналу реєстрації наказів Київської митниці Держмитслужби про надання відпусток за 2020 рік; заяви ОСОБА_1 про надання щорічної відпустки з 15.06.2020 по 03.07.2020, витягу з журналу реєстрації заяв про надання відпусток за 2020 рік.

04.09.2020 на адресу суду надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, з якого слідує, що відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Позивачем 03.07.2020 подано заяву з проханням звільнити його з займаної посади - заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Київ-столичний" за угодою сторін.

За результатами розгляду вищезазначеної заяви припинено державну службу та звільнено позивача із займаної посади за угодою сторін відповідно до частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (наказ Київської митниці Держмитслужби від 03.07.2020 № 872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 ").

Відповідач зауважив, що 03.07.2020 позивачем було подано дві заяви про звільнення. Перша заява про звільнення, визначає дату припинення перебування на державній службі - 03.07.2020. Зазначена заява прийнята Київською митницею Держмитслжуби, дата звільнення погоджена керівником митного органу та прийнято відповідний наказ.

Після погодження дати звільнення та прийняття наказу, було направлено другу заяву з посиланням на погіршення стану здоров`я, як на підставу звільнення.

Фактично, обидві заяви містять ініціативу позивача бути звільненим з займаної посади. Проте, заява з визначеною датою звільнення, направлена митному органу раніше і прийнята для винесення наказу про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, дії Київської митниці Держмитслужби відповідають нормам Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України.

Відповідач вважає необґрунтованими твердження позивача, що його незаконно звільнили в період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці, адже відповідно до наказу Київської митниці Держмитслужби від 12.06.2020 № 635/08-ов "Про надання відпустки" позивач перебував у щорічній основній оплачуваній відпустці з 15.06.2020 по 03.07.2020. Про стан тимчасової непрацездатності позивач не повідомив митний орган.

При цьому, звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки заборонено тільки у випадках, коли звільнення відбувається з ініціативи роботодавця. Перелік випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведено в статтях 40 і 41 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи вищевикладене та бажання особи бути звільненим 03.07.2020 (ініціатива працівника), звільнення з займаної посади було правомірним, без порушення прав та інтересів ОСОБА_1 .

Щодо відкликання другої заяви про звільнення, то відповідач зазначає, що між поданням заяви про звільнення та отриманням інформації про її відкликання, пройшло 3 дні (заяву про звільнення подано 03.07.2020, лист про відкликання заяви направлено поштою позивачем та отримано відповідачем 06.07.2020). Таким чином відповідач, на день звільнення, об`єктивно не міг знати про бажання ОСОБА_1 відкликати другу заяву.

Проте, в даному випадку, факт відкликання другої заяви не свідчить про незаконність прийнятого наказу про звільнення, оскільки відповідачем прийнято наказ на підставі першої заяви з визначеною датою припинення перебування на державній службі.

При цьому, відповідач заперечує щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 000 грн, з огляду на те, що зазначена справа не є складною, оскільки представнику позивача вистачило одного дня для формування правової позиції, надання консультацій, отримання доказів, підготування позову, клопотання, та направлення в суд. Також, справа не становить суспільний інтерес.

Таким чином сума компенсації у розмірі 14 000 грн не співрозмірна з обсягом наданих послуг, критеріям складності справи, витраченому часу.

Ухвалою суду від 10.09.2020 заяву представника позивача задоволено, підготовче засідання відкладено на 06.10.2020 о 15:00 год. Допущено участь представника відповідача - Київської митниці Держмитслужби у судовому засіданні в режимі відеоконференції, забезпечення якої доручено Північному апеляційному господарському суду.

06.10.2020 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про подання додаткових пояснень, які полягають у наступному.

Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву, позивачем 03.07.2020 подано дві заяви про звільнення за згодою сторін. Водночас, наголошено, що позивачем подано тільки одну заяву, в якій вказано щодо погіршення стану здоров`я, та яку в подальшому відкликано. Позивач не подавав іншої заяви ніж та, інформація про яку зазначена у позовній заяві, яка не містить дати припинення трудових відносин і не свідчить про повне волевиявлення звільнитися із займаної посади, і яка, відповідно, була відкликана.

Крім того представник позивача вказує, що якщо працівник звернувся до роботодавця із заявою про анулювання своєї заяви про звільнення за угодою сторін, то досягнута раніше домовленість про припинення трудового договору за угодою сторін вважається анульованою, оскільки наявність такої заяви свідчить про відсутність у працівника згоди на звільнення.

Таким чином, на думку представника позивача, відсутні докази, які підтверджують волевиявлення позивача та припинення трудового договору, що свідчить про незаконність звільнення позивача.

Ухвалою суду 06.10.2020, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати, в задоволенні клопотання представника позивача про витребування оригіналу заяви ОСОБА_1 від 03.07.2020 про звільнення за угодою сторін відмовлено, з огляду на те, що в паперовому вигляді така заява на адресу відповідача не надходила, що встановлено в ході судового засідання зі слів представника відповідача. Натомість, з метою з"ясування порядку подання заяв, суд зобов`язав відповідача надати докази отримання заяв позивача на додаток месенджер "WhatsApp" працівником митниці.

06.10.2020 ухвалою суду, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати, клопотання представника позивача задоволено та відкладено розгляд справи на 29.10.2020 о 15:00 год.

21.10.2020 та 26.10.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшли клопотання про долучення доказів аналогічного змісту, що розцінено судом, як заперечення на позовну заяву.

В даному запереченні зазначено, що 06.10.2020 під час судового засідання судом запропоновано відповідачу надати докази отримання заяви ОСОБА_1 з проханням звільнити його із займаної посади 03.07.2020, яку він направив електронним шляхом на адресу відповідача. На підтвердження чого, відповідачем надано службову записку Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби №7.8-12-23/647 від 16.10.2020, щодо отримання о 12:59 год. вказаної заяви ОСОБА_1 на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення ОСОБА_3 електронною поштою за допомогою електронної системи зв`язку програми "WhatsApp". Також відповідачем надано завірену копію доказу отримання 03.07.2020 вказаної заяви від ОСОБА_1 , а саме скріншот з програми "WhatsApp" з телефону ОСОБА_3 .

Відповідач вказує, що на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення ОСОБА_3 . 03.07.2020 від ОСОБА_1 за допомогою програми "WhatsApp" надійшло дві заяви щодо необхідності звільнення, перша о 12:59 03.07.2020 - із конкретною датою звільнення 03.07.2020, друга о 14:00 03.07.2020 - без дати звільнення. Зазначено, що про направлення другої заяви на телефон ОСОБА_3 вказує сам позивач, додавши її до позовної заяви.

Крім того вказано, що на момент видання наказу про звільнення 03.07.2020 у митниці було наявне волевиявлення працівника на припинення трудового договору, про що свідчать дві заяви. Щодо заяви про відкликання позивачем своєї заяви про звільнення, то така направлена на адресу відповідача звичайним поштовим відправленням 03.07.2020 о 17:04 та отримана останнім 06.07.2020, тобто після видання наказу про звільнення. Отже, на момент видання наказу про звільнення у відповідача була відсутня інформація про волевиявлення позивача про анулювання домовленості про припинення трудового договору.

Щодо твердження позивача у позові, про те що його друга заява від 03.07.2020 (направлення якої на телефон ОСОБА_3 він не заперечує) містила лише оціночне судження стосовно стану здоров`я та певної ситуації, відповідач не погоджується та зазначає, що така чітко вказувала на волевиявлення позивача звільнитись за згодою сторін.

Ухвалою суду від 29.10.2020, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати, витребувано у відповідача відомості про абонентський номер посадової особи на який направлено заяви позивача про звільнення, а також посадову інструкцію. Також зобов`язано надати відповідні докази в підтвердження того, що працівник та роботодавець досягнули домовленості про припинення трудового договору за згодою сторін, на чому наполягає представник позивача.

Оголошено перерву в судовому засіданні, наступне судове засідання призначено на 19.11.2020 о 15:30 год.

Ухвалою суду від 19.11.2020, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання відповідача від 13.11.2020 про долучення доказів, витребуваних ухвалою суду від 29.10.2020.

Ухвалою суду від 19.11.2020, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача та витребувано у відповідача копії особової картки ОСОБА_1

19.11.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.12.2020 о 14:00 год.

30.11.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів із копією особової справи ОСОБА_1 , які приєднані до матеріалів справи (а.с. 182-250 т.1, а.с. 1-79 т.2).

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали поданий адміністративний позов та просили його задовольнити.

Представник відповідача в ході засідання заперечував щодо позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі фактичні обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд встановив наступне.

Позивач проходив державну службу у Київській митниці Держмитслужби на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний".

Відповідно до наказу №635-08-ов від 12.06.2020 позивач в період з 15.06.2020 по 03.07.2020 перебував у щорічній основній відпустці, згідно із ст. 10 Закону України "Про відпустки", ст. 57 Закону України "Про державну службу".

03.07.2020 на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. від ОСОБА_1 за допомогою програми "WhatsApp" надійшла заява наступного змісту: "Враховуючи погіршення стану здоров`я, викликане постійним цькуванням мене в засобах масової інформації, а також безпосередні вимоги, дискредитацію та тиск на мене та Держмитслужбу зі сторони окремих народних депутатів, вважаю за необхідне в такій ситуації звільнити зі служби за згодою сторін (а.с. 14).

При цьому, 03.07.2020 позивачем надіслано засобами поштового зв`язку також заяву, в якій останній просив відкликати заяву про звільнення за згодою сторін від 03.07.2020, у зв`язку з тим, що вона написана в стані погіршення самопочуття, під тиском та з інших обставин, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та фіскальним чеком (а.с. 15-16).

З огляду на те, що заява направлялась поштовими зв`язком, відповідачем отримано її 06.07.2020, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, та не заперечується жодною із сторін.

Наказом відповідача №872-о від 03.07.2020 "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_4 " відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та п. 1 ст. 36 КЗпП припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний" та звільнено із займаної посади за угодою сторін 03.07.2020 (а.с. 18).

Листом №7.8-1/12/12/13119 від 03.07.2020 позивачу направлено копію наказу та повідомлено про звільнення із займаної посади, згідно поданої заяви (а.с. 17).

У відповідь на заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін від 03.07.2020, відповідач листом №7.8-1/12/12/13236 від 06.07.2020 повідомив, що згідно із наказом Київської митниці Держмитслужби від 03.07.2020 №872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_4 " позивачу припинено 03.07.2020 державну службу та звільнено із займаної посади за угодою сторін.

Позивач не погоджуючись із вказаним наказом про припинення державної служби та звільнення, з метою його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернувся до адміністративного суду із даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленням обставин справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, якщо інше не передбачено цим законом (ч. 2 ст. 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII , підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

Наведене узгоджується із правовими висновками сформульованими у постанові Великої палати ВС від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.

Частина 3 статті 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з пунктом першим частиною першою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Таким чином, суд наголошує, що однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі N 825/3587/15-а).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Суд наголошує, що у справах, в яких оскаржується незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Як встановлено судом, 03.07.2020 позивачем направлено заяву наступного змісту: "Враховуючи погіршення стану здоров`я, викликане постійним цькуванням мене в засобах масової інформації, а також безпосередні вимоги, дискредитацію та тиск на мене та Держмитслужбу зі сторони окремих народних депутатів, вважаю за необхідне в такій ситуації звільнити зі служби за згодою сторін, на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. від ОСОБА_1 за допомогою програми "WhatsApp".

Так, факт подання такої заяви не заперечується сторонами під час розгляду справи, у тому числі, і позивачем.

При цьому, відповідач зазначає про подання ОСОБА_1 ще однієї заяви 03.07.2020 за допомогою програми "WhatsApp" наступного змісту: "Прошу звільнити мене із займаної посади 03.07.2020 за угодою сторін". Світлокопію такої заяви додає до матеріалів відзиву, а саме скріншот з програми "WhatsApp" з телефона ОСОБА_3 .

Позивач, в свою чергу, зазначає, що ним 03.07.2020 подавалась лише одна заява, у якій він не зазначав дату звільнення. Щодо існування іншої заяви йому стало відомо під час розгляду даної справи.

Як встановлено судом, надіслані заяви є фотокопіями, а оригіналів заяв, що подані за допомогою програми "WhatsApp", відповідач у позивача не витребовував.

Дослідивши подані фотокопії заяв, суд вбачає, що такі адресовані виконуючому обов`язки начальника Київської митниці Держмитслужби Борисенку А., втім надіслані на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. за допомогою програми "WhatsApp".

Обов`язковість рукописного оформлення певних видів заяв може бути передбачена окремими відомчими нормативними актами. Наприклад, згідно з Порядком ведення та зберігання особових справ держслужбовців, затвердженим наказом Національного агентства з питань держслужби від 22.03.2016 р. № 64, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення оформляються власноручно і підписуються із зазначенням дати.

При цьому відповідно до Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації, вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 документи виготовляють на конторській друкарській машинці або за допомогою комп`ютерної техніки.

Таким чином, заяву можна оформляти як від руки, так і друкарським (комп`ютерним) способом. При цьому заява, що подана позивачем була написана власноручно та фотокопією направлена на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. за допомогою програми "WhatsApp". Відповідач, разом з тим, вважає таку заяву електронним документом, про що зазначено в заявах по суті.

Визначаючись щодо правомірності прийняття та розгляду відповідачем заяви про звільнення, як електронного документа, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Статтею 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З огляду на викладене, суд зазначає, що заява позивача про звільнення не є електронним документом в розумінні Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", адже не підписана електронним підписом, яким і завершується створення такого документа.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що така заява мала би направлятися керівнику державної служби на офіційну поштову або електронну адресу у формі написаної власноручно або складеної в електронному вигляді та завіреної електронним підписом.

Водночас, направлення фотокопії заяви про звільнення на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби ОСОБА_3 за допомогою програми "WhatsApp", суперечить викладеним вище нормам чинного законодавства.

При цьому, в пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

За перевіркою матеріалів справи, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін, яка визнається поданою обома сторонами, не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

З огляду на наведене, суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 14 травня 2020 року по справі № 815/5173/17, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Щодо першої заяви про звільнення позивача із займаної посади за угодою сторін від 03.07.2020, на якій наполягає відповідач про її отримання 03.07.2020 о 12:59, яка направлена на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. за допомогою програми "WhatsApp", то суд її відхиляє з огляду на те, що вона не є належним та допустимим доказом, виходячи з наступного.

По-перше, її подання заперечує сам позивач, а за умови відсутності оригіналу у відповідача, світлокопія, як зазначено відповідачем, не є належним доказом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

По-друге, її направлення на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби, не відповідає приписам Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оскільки в силу приписів ст. 1 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг", під терміном адресат визначається як фізична або юридична особа, якій адресується електронний документ.

Відповідно до цієї ж норми посередник - фізична або юридична особа, яка в установленому законодавством порядку здійснює приймання, передавання (доставку), зберігання, перевірку цілісності електронних документів для задоволення власних потреб або надає відповідні послуги за дорученням інших суб`єктів електронного документообігу.

За змістом спірної заяви від 03.07.2020 (доставленої о 12:59 на особистий засіб зв"язку працівника), вона адресована на ім"я виконуючого обов"язки керівника митниці, а не на ім"я ОСОБА_3 . Крім того, остання не має повноважень посередника в установленому законодавством порядку, щоб приймати та передавати такі заяви. При цьому, суд не установив доказів того, щоб позивач уповноважував ОСОБА_3 передавати його заяви комусь іншому.

По-третє, достовірність цієї заяви, суд розцінює як сумнівний доказ з огляду на те, що вона не є електронним документом в розумінні Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", адже не підписана електронним підписом, що передбачено п. 32 ст. 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", в силу якої підписувачем є фізична особа, яка створює електронний підпис.

Суд відхиляє Положення про управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби як доказ того, що ОСОБА_3 є начальником Управління до повноважень якої входить питання кадрового забезпечення, оскільки таке положення затверджене наказом від 14.07.2020 №255, тобто після звільнення позивача з посади, та на момент спірних правовідносин не було діючим (а.с. 139-144 т.1). Іншого доказу суду не надано.

Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що звільнення позивача з державної служби відбулося незаконно, без досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин та без дотримання належної процедури звільнення.

З огляду на викладене суд визнає протиправним і таким, що підлягає скасуванню спірний наказ від 03.07.2020 №872 № 872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 ".

Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже позовна вимога про зобов"язання Київську митницю Держмитслужби поновити на посаді позивача не може бути задоволеною.

Виходячи із приписів ч. 1 ст. 235 КЗпП, суд доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, порушених внаслідок прийняття незаконного наказу від 03.07.2020 № 872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 ", є постановлення судом рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Київ-столичний", звернувши рішення суду в цій частині до негайного виконання відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 ( далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 цього Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13.

Згідно аргументів позивача, останній просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.07.2020 по день поновлення на роботі.

Відповідно до довідки про заробітну плату, за підписом заступника начальника та начальника управління - головного бухгалтера Київської митниці Держмитслужби із нарахованою заробітною платою за робочі дні: за травень 2020 року - 6866,01 грн та червень 2020 року - 10807,35 грн., що становить середньоденну величину - 1039,61 (а.с. 57 т.1).

Даний розрахунок як доказ долучено відповідачем до справи, та не заперечувався жодною із сторін.

Отже, враховуючи загальну кількість робочих днів згідно з розрахунку у травні-червні 2020 року (39/17), середньоденна заробітна плата позивача в цілях визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1039,361 грн (6866,01 грн + 10807,35 грн = 17673,36 грн/17).

Суд зазначає, що відповідно до абз. 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середнязаробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абз. 4 пункту 2 Порядку №100).

Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відтак, суд вважає, що обраховувати середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу необхідно від розрахункової величини, яка становить середньоденну заробітну плату у розмірі 1039,61 грн, тобто із суми, яка підтверджується доказами, та не заперечується обома сторонами.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення до дня винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 03.07.2020 по 29.12.2020, що становить 125 робочих днів.

При цьому, в пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За викладених обставин, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний вище період, підлягають задоволенню та становлять 125 (днів) х 1039,61 (грн) = 129 951,25 грн (сто двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 25 коп.)

При цьому, визначаючи підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з відповідача, то суд вказує, що відповідно до матеріалів справи, нарахування заробітної плати позивачу здійснювалось Київською митницею Держмитслужби, відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно стягнути на користь позивача з Київської митниці Держмитслужби в розмірі 129 951,25 грн.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Визначаючись щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 000,00 грн, суд керується наступним.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано: копію договору про надання правової допомоги від 05.08.2020 №05/08/20, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат від 05.08.2020, квитанція до прибуткового касового ордера №01 від 05.08.2020 на суму 14 000,00 грн.

Відповідно до доданих матеріалів, 05.08.2020 між позивачем та адвокатом Балтаком О.О. укладено договір №05/08/20 про надання правової допомоги.

За умовами цього договору (пункт 1.1) адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту наступні юридичні послуги, а саме: здійснювати представництво клієнта у Вінницькому окружному адміністративному суді та Сьомому апеляційному адміністративному суді при розгляді позовної заяви ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 4 цього Договору клієнт сплачує винагороду адвокату в розмірі 14000,00 грн одразу після підписання договору.

Вартість правової допомоги (гонорар) за цим договором зазначається в попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.04.2019 по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

В даному випадку доказом понесення витрат позивачем на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера №01 від 05.08.2020, згідно якого на виконання умов договору №05/08/20 від 05.08.2020 позивач сплатив гонорар у розмірі 14000,00 грн.

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, адвокатом надано позивачеві такі юридичні послуги: юридичний аналіз наданих документів - 1 год; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини; формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи - 2 год; підготовка процесуальних документів, а саме позовної заяви, клопотання про витребування доказів, складання інших процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи, відповідь на відзив, детальний опис робіт - 5 год; участь адвоката в судових засіданнях по даній справі в суді першої інстанції - 2 год.

Таким чином, загальна вартість наданих послуг відповідно до договору становить 14000,00 грн та розраховувалось наступним чином:1400,00 (грн) х 10 (год.).

Надання вказаних адвокатських послуг повністю підтверджується матеріалами справи.

Відповідачем, в свою чергу, у відзиві на позовну заяву надано заперечення щодо зазначеного позивачем розміру витрат на оплату правничої допомоги, з огляду на те, що зазначена справа не є складною, адже представнику позивача вистачило одного дня для формування правової позиції, надання консультацій, отримання доказів, підготування позову, клопотання, та направлення в суд. Також, справа не становить суспільний інтерес.

Відповідно до висновку ВС у постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

З огляду на викладене, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до договору про надання правничої допомоги, окрім здійснення адвокатом представництва клієнта у Вінницькому окружному адміністративному суді, вказано представництво по даній справі у апеляційному адміністративному суді, розгляд якої ще не відбувся. Відтак, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу необхідно зменшити до 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі, а саме за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Щодо судового збору, оскільки позивача звільнено від його сплати, такі витрати не підлягають поверненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці Держмитслужби від 03.07.2020 №872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 "

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний" з 03.07.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.07.2020 по 29.12.2020 в розмірі 129 951,25 грн (сто двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 25 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп).

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ); Київська митниця Держмитслужби (код ЄДРПОУ - 43337359, бувальвар Вацлава Гавела, буд. 8-А, м. Київ, 03124).

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна