Справа № 420/11871/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 199 від 19.10.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем не враховано реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Камеруну. Так, 25.06.2015 ОСОБА_1 вийшла заміж за громадянина України ОСОБА_2 та від цього чоловіка має дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 . Представник позивача пов`язує відмову ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або додаткового захисту з наслідком у вигляді її примусового повернення до Камеруну, який є небезпечним для проживання дитини, яка має українське громадянство. Через це представник позивача вважає, що ОСОБА_1 вимушена буде залишити дитину в Україні, а подальші, за його оцінкою, неправомірні дії державного органу з видворення позивача призведуть до роз`єднання сім`ї. У позові також наведені окремі витяги із засобів масової інформації щодо політичної ситуації в Камеруні, щодо актів певних терористичних угрупувань, які мали місце в 2015 р., 2017 р. та в 2020 р., інформація про збройний конфлікт та війну між англомовним та франкомовним населенням. Також представник позивача вважає, що оскільки ОСОБА_1 є жінкою, то це є підставою для надання їй статусу біженця чи додаткового захисту в Україні, оскільки в Камеруні жінки є уразливою верствою населення.

Ухвалою судді від 09.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

26.10.2020 до суду від ГУ ДМС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивачем взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Фалассі, Камерун; громадянка Камеруну (паспортний документ НОМЕР_1 , виданий 02.01.2019, дійсний до 02.01.2024); за національністю камерунка (етнічна належність хауса); за віросповіданням християнка (п`ятидесятники); перебуває в шлюбі із громадянином України ОСОБА_2 та від цього шлюбу має дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач в 2011 р. легально вибула авіарейсом Дуала (Камерун) - Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна) на підставі паспортного документу та оформленої студентської візи.

У 2015 р. позивач припинила навчання в Черкаському державному технологічному університеті через брак коштів на оплату навчання. Після закінчення відповідного терміну перебування, позивач у визначений термін територію України не покинула, а продовжувала перебувати на її території без законних на те підстав.

28.09.2020 позивач звернулася до органу міграційної служби із заявою про надання їй статусу біженця або додаткового захисту, тобто після 5 років перебування на території України в якості нелегального мігранта.

Наказом № 199 від 19.10.2020 позивачу відмовлено оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із чим, позивач звернулася за судовим захистом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

В якості підстави для надання захисту позивач у заяві від 28.09.2020 вказала, що може бути вбита її батьком та родичами по лінії батька за те, що вона уклала шлюб із українцем, від якого має дитину. Позивачу не можна повертатись до Камеруну саме через ці обставини.

В позовній заяві представник позивача розширив перелік підстав для надання ОСОБА_1 статусу біженця чи додаткового захисту, вказавши, що жінки є уразливою верствою населення та всім жінкам в Камеруні загрожує небезпека. Однак ключовою підставою, покладеною в основу адміністративного позову, є факт укладання ОСОБА_1 шлюбу із громадянином України та спільна дитина від цього шлюбу. Представник позивача наголошує, що зазначені обставини є підставою для надання статусу біженця або додаткового захисту, адже в іншому випадку, позивача буде видворено до Камеруну, що призведе до роз`єднання сім`ї.

Як спостерігається з матеріалів особової справи № 20,20DO0120, у позивача відсутні будь-які докази можливої загрози її життю, безпеці чи свободі через одруження з українцем. Натомість, вона стверджує, що не може наразі повертатися до Камеруну через можливий осуд з боку її батька та родичів по лінії батька. Зазначені елементи вважаються суб`єктивними та не містять конвенційних ознак визначення статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні.

Під час проведення співбесіди позивач підтвердила, що їй нічого не загрожувало під час проживання в Камеруні, а також те, що вона була цілком задоволена рівнем свого життя в Камеруні.

Крім того, за матеріалами особової справи позивача спостерігаються суттєві розбіжності у її твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до позивача та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Так, в заяві від 28.09.2020 та під час анкетування від 02.10.2020 позивач зазначила, що нібито має проблеми з «родичами», які не схвалюють її стосунків з українцем та народження дитини, однак при проведенні співбесіди з`ясувалось, що позивач має хороші відносини зі своєю матір`ю, сестрами та регулярно підтримує з ними зв`язок. Додатково мати позивача займається вихованням її старшого сина.

Поряд із тим позивач намагається пояснити, що з батьком у неї погані відносини та він неодноразово застосовував до неї фізичне насилля через те, що вона не дотримувалась канонів ісламської релігії, проте, як повідомила позивач, її брат та сестри не сповідують жодної релігії при цьому проживають разом з батьками в Камеруні, також у них не виникає суттєвих конфліктів з батьком. Зазначені обставини ГУ ДМС України в Одеській області не вважало обґрунтованим побоювання зазнати переслідування з боку родини у випадку повернення до країни громадянської належності.

Також позивач повідомила, що до неї в Камеруні застосовувався цілеспрямований фізичний вплив з боку родичів батька через те, що позивач вирішила змінити релігію перейшовши з Ісламу до Християнства, однак, пізніше повідомила, що вона ніколи не сповідувала іслам.

Крім того, позивач повідомила, що на території України з 2017 року почала дотримуватись канонів християнської релігійної течії «П`ятидесятники», проте особа не змогла зазначити хто такі «п`ятидесятники», коли виникла зазначена релігійна течія, основні її ознаки та до якої конфесії належать п`ятидесятники. Також вона не змогла аргументувати, чому вона обрала зазначену течію християнської релігії, що свідчить про несерйозне відношення особи до релігії та використання зазначених обставин з метою введення в оману міграційні органи України.

Також позивач повідомила, що в її рідному місті Мбальмайо більшість населення складають мусульмани, проте, відповідно до інформації по країні Камерун, в місті Мбальмайо основною релігією є католицизм і католиками є приблизно 60 % жителів даного міста.

Позивач жодним чином не підтвердила і не обґрунтувала, чому і за якої причини в країні її громадянської належності не реалізуються положення Конституції щодо свободи віросповідання, з урахуванням проаналізованої інформації щодо Камеруну, що підтверджує наявність християнського населення на території Камеруну та можливість вільно сповідувати обрану релігію.

Крім того, за матеріалами особової справи спостерігається, що звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області вмотивоване бажанням навчання та подальшого проживання на території України, а не ймовірними проблемами у випадку повернення до країни громадянської належності.

Слід зазначити, що у випадку непорозуміння з батьками, необґрунтованим вбачається твердження позивача щодо неможливості переїзду до іншого міста Камеруну. Зі слів особи, вона поїхала з рідного міста на навчання до м. Яунде, там проживала протягом приблизно 8 років, де зустрічалась з хлопцем від якого народила дитину у 2010 році. Зазначене свідчить, що особа матиме можливість вільно проживати в іншому в Камеруні та реалізовувати свої громадянські права.

Також позивач зазначила, що на території Камеруну тривають військові дії між англомовними та франкомовними регіонами Камеруну, проте особа особисто зазначила, що ані вона, ані члени її родини не постраждали від військових дій.

Слід зазначити, що незважаючи на побоювання особи зазнати загрози на території країни громадянської належності, під час перебування позивача на території України в 2019 році нею було оформлено новий паспортний документ гр. Камеруну серії НОМЕР_1 , виданого 02.01.2019 Посольством Республіки Камерун у м. Москва, терміном дії до 02.01.2024, не зазнаючи жодних проблем при відповідному зверненні та отриманні відповідних послуг.

Відповідно до ст. 99, 100 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернутись на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянами, то це може розцінюватись як відмова у захисті згідно його визначення. Термін «не бажає» відносить до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності. Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності

Вищезазначене свідчить про відсутність проблем з органами державної влади, позивач не перебуває в розшуку на території громадянської належності і вказує на бажання позивача користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечувати її права як громадянки, що в свою чергу, підтверджує те, що особа не потребує міжнародного захисту так як вона продовжує користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Згідно матеріалів особової справи, позивач ніколи не переслідувалась за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань. Також, по відношенню до особи не застосовувалось фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця; відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у особи проблем з представниками державних органів країни громадянської належності та можливість переслідування її близьких родичів за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Камерун з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у неї цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Камеруну, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.08.2020 по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17, який в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина перша статті 6 Закону № 3671-VI визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною четвертою статті 8 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (частина сьома статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04/ЄС заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пункти 45, 66 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, (видання 1992 року; далі - Настанови) передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатись біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 Настанов установлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах щодо видання національного паспорту, продовжити термін його дії, відмовити в дозволі повернутися на свою територію. Указані факти можливо розцінювати як відмову в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни свого громадянського походження. Його значення розкривається фразою «унаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатися захистом свої країни, таке бажання, як правило, несумісне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «у силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Викладене є підтвердженням того, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності та не потребує міжнародного захисту і не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).

За обставин розглядуваного спору, ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.

Разом з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Камеруні. Надана нею інформація при викладені причин для надання захисту, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Камеруні особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

В той же час, у позивача є законні підстави легалізуватись в Україні, оскільки остання уклала в 2015 р. шлюб із громадянином України, від якої має дитину, що дає право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою.

Так, відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Крім того, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України в порядку Закону України «Про громадянство України». При цьому статтею 9 вказаного Закону визначено, що однією з умов прийняття до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину, не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк