Справа № 380/8243/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8243/20 пров. № А/857/14839/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сподарик Н.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові 03 листопада 2020 року у справі №380/8243/20 за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В:

05.10.2020 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось в суд з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), просило скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) від 17.09.2020 №61709688 про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 у справі №1.380.2019.005342.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що набрання судовим рішенням законної сили є підставою для його виконання, а правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. Суд першої інстанції вказав, що у залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Суд першої інстанції вказав, що на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлений факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення суду позивачем не виконувалось з поважних причин, а відповідачем, в свою чергу, не здійснено перевірки виконання боржником рішення на момент прийняття спірної постанови.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що жодних документів щодо виконання рішення станом на час винесення оскаржуваної позивачем постанови (17.09.2020) матеріали виконавчого провадження не містять. Скаржник вказує, що постанова державного виконавця про стягнення штрафу належить до видів відповідальності за невиконання рішення суду самостійно та за невиконання без поважних причин рішення суду, що зобов`язує боржника вчинити певні дії. Зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження державним виконавцем регулярно перевірявся стан виконання судового рішення. Вважає, що постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду винесено правомірно.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, з врахуванням положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 06.03.2020 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду 21 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.005342 видано виконавчий лист про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 07.04.2020 відкрито виконавче провадження ВП 61709688 з примусового виконання вказаного виконавчого листа №1.380.2019.005342.

17.09.2020 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Романом Н. О. у виконавчому провадженні № 61709688 винесено постанову про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 у справі № 1.380.2019.005342.

Вважаючи вказану постанову безпідставною, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з положеннями статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Частиною 2 статті 63 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

В свою чергу, стаття 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і спрямовано на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є: 1. невиконання ним виконавчого документа (судового рішення); 2. відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення).

Отже, лише невиконання боржником рішення суду і саме без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Отже, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлено, по-перше, факт невиконання боржником судового рішення і, по-друге, відсутність поважних причин. Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це об`єктивно перешкодило виконати судове рішення.

Поважними, в розумінні норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Вказане відповідає правовим висновка Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 січня 2020 року (справа №400/1954/19), від 10 грудня 2020 року (справа №826/19276/16), від 10 вересня 2020 року (справа №824/308/20-а).

В позовній заяві зазначено, що при виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду 21 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.005342 виникли певні труднощі, а саме - в резолютивній частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 не зазначено, який саме період потрібно зарахувати ОСОБА_1 до стажу в потрійному розмірі, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано.

У зв`язку з цим, керуючись статтею 254 КАС України, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області 19.03.2020 за №1300-0806-7/16550 подало заяву про роз`яснення вказаного судового рішення, однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 у справі №1.380.2019.005342, яка набрала законної сили на підставі ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №1.380.2019.005342 (провадження №А/857/5207/20) від 30.06.2020, відмовлено в задоволенні заяви про роз`яснення судового рішення.

Листом від 17.04.2020 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило скаржника про труднощі у виконанні судового рішення та про звернення із заявою про роз`яснення судового рішення у справі №1.380.2019.005342 задля усунення перешкод щодо його виконання. Вказано, що ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 у справі №1.380.2019.005342 про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення судового рішення перебуває на розгляді у суді апеляційної інстанції.

Аналогічна інформація надана листами Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.04.2020 та 16.06.2020.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20.07.2020 повідомлено, що на виконання судового рішення в частині зобов`язання здійснити зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області видано розпорядження від 20.07.2020 №86 та здійснено зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За інформацією Управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області по пенсійній справі №86 нарахована доплата за період з 05.05.2018 по 26.01.2020 в загальній сумі 14742,44 грн. та включена до Реєстру судових рішень відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №649. З 27.01.2020 щомісячно здійснюється нарахування до пенсії, однак виплата нарахованих доплат не проводиться, оскільки зазначене питання вирішується на законодавчому рівні. Нарахована доплата з 27.01.2020 по 31.07.2020 в загальній сумі 13956,17 грн. (з врахуванням виплачених сум), виплата якої буде проводитись в серпні 2020 року.

24.07.2020 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось у Львівський окружний адміністративний суд із заявою № 1300-0806-8/57806 про ухвалення додаткового судового рішення в якому зазначити дату, з якої слід здійснити ОСОБА_1 перерахунок стажу роботи згідно з статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

06.08.2020 додатковим рішенням, яке набрало законної сили 08.09.2020, у справі №1.380.2019.005342 задоволено заяву Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.05.2018.

25.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до скаржника із заявою про невиконання виконавчого листа на рішення Львівського окружного адміністративного суду 21 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.005342.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2020 Головним управлінням ПФУ у Львівській області проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , зокрема в частині зарахування до стажу у потрійному розмірі часу заслання, що підтверджено долученими до матеріалів справи відомостями про перерахунок пенсії ОСОБА_1 .

Також, сформовані відомості щодо виплати через банк ПАТ «Альфа-банк» по основних відомостях у вересні 2020 року перерахованої пенсії ОСОБА_1 в сумі 60 380,50 грн., що підтверджується копією протоколу та виплачені у додаткових відомостях за жовтень 2020 року (копія витягу з електронного особового рахунку).

Як вбачається з витягу з електронного особового рахунку ОСОБА_1 вказана сума проведена позивачем у жовтні 2020 року.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови належним чином не перевірив як факт виконання судового рішення боржником на момент винесення спірної постанови, так і не дослідив поважності не виконання такого чи виконання не в повному обсязі, тобто належним чином не скористався законодавчо закріпленими повноваженнями, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм чинного законодавства, не у спосіб та не в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 268, 287, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі №380/8243/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 14.01.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України