Справа № 200/11584/20-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 р. Справа№200/11584/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому порядку адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 , поданої його представником - адвокатом Санамян Ольгою Олегівною,

до Головного управління Пенсійного фонду України Запорізькій області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , в особі свого представника, адвоката Санамян Ольги Олегівни, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Запорізької області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у поновлені виплаті пенсії позивачу;

- зобов`язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії та виплатити заборгованість, починаючи з 1 березня 2016 року.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у відповідача, але не отримує пенсійні виплати.

У зв`язку із не отриманням тривалий час пенсії представник позивача звернулась до управління із адвокатським запитом щодо повідомлення стосовно перебування позивача на обліку в управлінні відповідача, та повідомлення причин невиплати пенсії останньому із зазначенням періоду припинення відповідних виплат.

З листа управління від 4 листопада 2020 року № 0800-0203-8/58405, наданого Дніпровським відділом обслуговування Головного управління ПФУ в Запорізькій області останні встановили, що позивача було взято на облік з 1 березня 2016 року, однак у зв`язку із непідтвердженим місця фактичного проживання за вказаною в довідці ВПО адресою, було прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 . Також управління повідомило, що 15 березня 2017 року довідка позивача про взяття на облік ВПО була скасована.

Позивач вважає, що припинення виплати раніше призначеної пенсії управлінням відбулось не з підстав, що передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», отже є протиправною та такою, що порушує гарантоване Конституцією України право громадянина на соціальний захист, яке включає, зокрема, і право на матеріальне забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової працездатності, а також в старості та в інших випадках, передбачених законом.

У наданому суду відзиві на позов відповідач зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, обґрунтовуючи це наступним.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України Запорізької області з 1 березня 2016 року у зв`язку зі зверненням до управління 22 вересня 2016 року із заявою щодо запиту пенсійної справи у зв`язку зі зміною місця проживання.

Чинним законодавством реалізація прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на пенсійне забезпечення здійснюється з урахуванням певних актів Кабінету Міністрів України, які не конституційними та такими, що не відповідають актам вищої юридичної сили не визнавалася, а отже при здійсненні пенсійного забезпечення внутрішньо переміщеним особам мають братися до уваги.

Згідно п. 8 «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до вищевказаного порядку, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Припинення або відновлення соціальних виплат проводиться, зокрема об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України згідно з порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

На підставі інформаційного обміну між органами Пенсійного фонду України з органами соціального захисту населення щодо інформації про внутрішньо переміщених осіб, пенсія позивачу з 1 березня 2016 року не виплачувалась, у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання.

Комісією з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по Дніпровському району прийнято Рішення № 12 від 30 вересня 2016 року про відмову позивачу в поновленні виплати пенсії.

За інформацією Управління соціального захисту населення по Дніпровському району Запорізької міської ради довідка про взяття па облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 скасована 15 березня 2017 року.

На підставі наведеного факт внутрішнього переміщення позивача не підтверджено.

Крім цього, відповідач зазначає, що позивач не звертався до управління особисто для поновлення соціальних виплат та не надавав нової довідки про взяття на облік ВПО.

На підставі наведеного, відповідно приписів діючого законодавства та з урахуванням того, що позивач не проживає на території Запорізької області та не має статусу внутрішньо переміщеної особи, відповідач не має права виплачувати позивачу пенсію з підстав, визначених в Законі № 1058 та в Законі № 1706.

Враховуючи наведене відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволені його позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), цією ж ухвалою відстрочено сплату позивачем судового збору до ухвалення рішення у справі (а.с. 15-17).

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , позивач є пенсіонером та має право на отримання пенсії за віком; з 1 березня 2016 року взятий на облік до відповідача як внутрішньо переміщена особа; станом на час розгляду справи фактично проживає за адресою реєстрації у м. Донецьк.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, ; місцезнаходження: 69057, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, буд. 158-Б, є органом державної влади та суб`єктом владних повноважень, який здійснює у спірних правовідносинах владні управлінські функції та є належним відповідачем у даній справі.

Як вбачається з пояснень Головного управління Пенсійного фонду України Запорізької області, викладених у відзиві, підтвердженими матеріалами справи, 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України Запорізькій області із заявою про запит його пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області в Дніпровське управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя у зв`язку із зміною місця проживання.

Відповідно до копії довідки ВПО від 23 червня 2016 року № місце фактичної реєстрації позивача з червня 2016 року АДРЕСА_2 (а.с. 47).

26 вересня 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя звернулось до Управління ПФУ в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області із запитом пенсійної справи ОСОБА_1 .

Після отримання документів позивача було взято на облік.

За поясненням відповідача, викладених у відзиві, управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району було здійснено перевірку фактичного місця проживання ОСОБА_1 за адресою, зазначеною а довідці ВПО, а саме: АДРЕСА_2 .

Рішенням від 30 вересня 2016 року комісії з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по Дніпровському району № 12 ОСОБА_1 відмовлено у поновлені виплати пенсії у зв`язку із не підтвердженням місця фактичного проживання (а.с. 38-41).

Як вбачається з пояснень відповідача, викладених у відзиві, 15 березня 2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення по Дніпровському району Запорізької міської ради довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 від 22 червня 2016 року № скасована.

Як зазначає позивач у своєму позові, 26 жовтня 2020 року представник позивача звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України Запорізької області із адвокатським запитом щодо надання інформації щодо перебування ОСОБА_1 на обліку в управлінні та зазначення підстав та дати припинення виплати пенсії останньому.

На адвокатський запит Дніпропетровським відділом обслуговування громадян м. Запоріжжя Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області надана відповідь від 4 листопада 2020 року (вих. № 0800-0203-8/58406), в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні з 1 березня 2016 року, проте у зв`язку із не підтвердженням місця фактичного проживання за адресою, зазначеною у довідці ВПО комісією з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по Дніпровському району ОСОБА_1 відмовлено у поновлені виплати, а також вказано, що довідку ВПО останнього було скасовано 15 березня 2017 року.

Судом встановлено, що з 1 березня 2016 року по 30 листопада 2016 року пенсія ОСОБА_1 нараховувалась відповідачем, але не виплачувалась; з 1 грудня 2016 та станом на час розгляду справи судом пенсія ОСОБА_1 не виплачується та не нараховується (а.с. 24-25).

Будучі не згодним із не виплатою пенсії тривалий час позивач звернувся до суду із даним позовом.

При прийнятті рішення по суті спору суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003року № 1058-IV (далі - Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закон № 1058-IV).

Відповідно ст. 5 цього Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII, Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"), який набрав чинності 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 136 затверджено Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Порядок № 136).

Згідно з п. 9 Порядку № 136 у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.

Відповідно до п. 12 Порядку № 136 розпорядник бюджетних коштів та/або інший орган, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, на підставі отриманої від Мінфіну рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат приймає рішення щодо зупинення або припинення, продовження виплат реципієнту, про що повідомляє Мінфіну протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення.

8 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 цього Порядку установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Також цією ж постаново визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як вже зазначено судом вище, частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, яка містить в собі перелік випадків, у випадку настання яких здійснюється припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, передбачає крім перерахованих в ній конкретних випадків ще й "інші випадки, передбачені законом".

За загальним правилом закон - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури виключно парламентом (Верховною Радою України) та регулює найважливіші суспільні відносини.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як місце проживання.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" (Заява N 10441/06) від 7 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви N 68385/10 та N 71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (Заяви N 23759/03 та N 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи та встановлені обставини справи, враховуючи, що відповідачем не доведено існування «інших випадків, передбачених законом», ніж ті, які перераховані у ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для не виплати відповідачем позивачу пенсії за період з березня 2016 року.

Беручи до уваги приписи ч. 2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача та визнати не протиправними дії відповідача з відмови поновити виплату позивачу пенсію з 1 березня 2016 року.

Щодо правомірності/не правомірності припинення нарахування позивачу пенсії (та не виплати) з 1 грудня 2016 року внаслідок скасування довідки ВПО від 23 червня 2016 року № та зміною позивачем місця проживання, суд зазначає, що як вже наголошувалось судом серед підстав для припинення виплати пенсії відсутня така підстава як скасування довідки ВПО та зміна пенсіонером місця проживання, також така підстава відсутня і щодо нарахування громадянину пенсії, на яку він має право.

Суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року № 1566/11846, передбачено, що заява про призначення пенсії подається особами до органів Пенсійного фонду за місцем реєстрації, фактичного проживання або за місцезнаходженням підприємства, установи або організації, де працює заявник.

Разом із цим постановою правління Пенсійного фонду України від 14 грудня 2015 № 25-1 «Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2015 року за № 1645/28090 (з урахуванням змін, внесених постановою правління Пенсійного фонду України від 27 травня 2016 року № 12-1) визначено, що Порядок подання документів застосовується з урахуванням того, що починаючи з 1 серпня 2016 року особи можуть звертатися із заявами про призначення пенсії до будь-якого органу Пенсійного фонду України незалежно від території обслуговування.

Таким чином, за висновком суду відповідачем неправомірно припинено нарахування позивачу пенсії з 1 грудня 2016 року.

Згідно приписів ст. 245 та ч. 2 ст. 9 КАС України, беручи до уваги висновок суду щодо неправомірності припинення нарахування позивачу пенсії з 1 грудня 2016 року, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача та зобов`язати відповідача поновити нарахування пенсії позивачу з 1 грудня 2016 року.

Також суд на підставі ст. 245 КАС України вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії та виплати заборгованість з пенсії за період з 1 березня 2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що ухвалою суду від 14 грудня 2020 року позивачу відстрочено сплату судового збору в розмірі 840,80 грн до вирішення справи по суті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму судового збору на користь Державного бюджету України у розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 257-258, 263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (; місцезнаходження: 69057, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, буд. 158-Б) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 1 березня 2016 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення нарахування ОСОБА_1 пенсії з 1 грудня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити нарахування пенсії ОСОБА_1 з 1 грудня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії, яка виникла за період з 1 березня 2016 року по день поновлення виплати пенсії.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (; місцезнаходження: 69057, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, буд. 158-Б) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно приписів підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Н.П. Волгіна