Справа № 420/7769/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7769/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 296-20 від 15.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає необґрунтованим рішення ДМС України від 15.07.2020 № 296-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки при його прийнятті відповідачем не враховано поточну ситуацію по країні його громадянської належності Сирійської Арабської Республіки, де йому загрожує небезпека. Так, в разі повернення до країни громадянської належності, позивач буде підданий примусовому рекруту до лав національної армії. У позивача наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань як особи, що ухиляється від військової служби. З урахуванням нестабільної ситуації, яка склалася в Сирії у зв`язку зі збройним конфліктом, побоювання позивача щодо притягнення до відповідальності за відмову служити в армії є такими, що мають ознаки загрози його життю та безпеки на свободі. Також позивач безпосередньо постраждав від бойових дій в Сирії та має кульові поранення. Таким чином, заява позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою судді від 19.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

08.09.2020 до суду від ДМС України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що три роки тому позивач залишив країну походження, нелегально потрапивши до Туреччини, де проживав у м. Стамбул та чекав нагоди, щоб потрапити до Німеччини. У зв`язку із цим для здійснення своїх намірів останній скористався послугами нелегальних перевізників, увійшов у змову з невстановленими особами для потрапляння в одну з Європейських країн. Для здійснення своїх намірів, використовуючи морський транспорт, нелегально потрапив до України. Позивач був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від «Ужгород» в районі 308 км знаку за 550 м до лінії державного кордону. Під час співбесід позивач пояснив, що потрапив в Україну, а саме в м. Чернігів випадково та не звертався за захистом, оскільки шукав можливості нелегальної переправи до однієї з країн ЄС. Така поведінка свідчить, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, а звернення обумовлено потребою в легалізації на території України, яке слід розцінювати як намагання уникнути примусового видворення до країни походження. Позивач навіть не знає, з якого віку в Сирії настає призовний вік, проте стверджує, що має побоювання бути призваним до лав армії. Відповідач зазначив, що викладений позивачем факт небажання служити в армії Сирії не може розглядатись, як форма переслідування, та інформація щодо його призову до лав сирійської армії піддається сумніву.

Ухвалою суду від 09.09.2020 в задоволенні клопотання представника Державної міграційної служби України про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем м. Дараа; за національністю сирієць; на віросповіданням мусульманин; освіта початкова (закінчив 6 класів); одружений та має 2-річного сина. Документи, що посвідчують особу, відсутні.

З огляду на матеріали справи, 06.12.2019 о 17:50 год. ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від віпс «Ужгород» в районі 308 прикордонного знаку за 550 м до лінії державного кордону при спробі незаконного перетину державного контролю із України в Словацьку Республіку у складі групи осіб.

В подальшому ОСОБА_1 було затримано відповідно до ст. 263 КУпАП та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до громадянина Сирії ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України задоволено: затримано громадянина Сирії ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Перебуваючи у Волинському ПТПІ, ОСОБА_1 28.02.2020 звернувся до органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до листа Волинського ПТПІ від 06.03.2020 № 04-01/306 позивача переміщено до Миколаївського ПТПІ.

Рішенням ДМС України від 15.07.2020 № 296-20 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із яким, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

За висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.06.2020 справа № 2020LT0004, у твердженнях позивача є багато невідповідностей.

Так, за висновком ДМС позивач не намагався у встановленому порядку іммігрувати до однієї з європейських країн на постійне місце проживання, або тимчасово виїхати на визначений термін, як це передбачено законодавством та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Але знаючи про можливість легального виїзду до Європейських країн, заявник обрав незаконний спосіб досягнення своєї мети, усвідомлюючи, що при цьому він неодноразово буде грубо порушувати та ігнорувати законодавство України на своєму шляху. У зв`язку з чим, для здійснення своїх намірів останній увійшов у зговір з невстановленими особами та скористався їхніми послугами.

Відповідач наголошує, що позивач звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після його виявлення, затримання та поміщення до Волинського ГТТПІ, з метою видворення.

Що стосується обставин, які стали підставою для виїзду заявника з країни громадянської належності, про які він повідомляє в заяві та під час співбесід, - основним суб`єктом переслідування ОСОБА_1 визначає представників правоохоронних органів через його участь у мирних мітингах та через ухилення від проходження строкової служби в армії. Це стало підставою для виїзду з Сирії. Інші причини виїзду із країни постійного проживання, як стверджує шукач захисту, у нього відсутні.

У співбесіді під час процедури в міграційному органові позивач повідомив, що п`ять років тому він виготовив паспорт громадянина Сирії для виїзду за кордон, але у 2015 році, коли підірвався його будинок, всі документи згоріли.

Іншого разу він стверджував, що не знає, де його паспорт. Також пояснював, що покидав країну походження з метою лікування, а потім повідомив, що три роки в Туреччині він шукав канал для нелегального виїзду в одну з країн ЄС.

При цьому, ДМС враховано, що у позивача в Німеччині проживає дядько, в Австрії тітка і двоюрідний брат в Канаді. Відповідач вважав важливим той факт, що у заяві-анкеті шукач захисту повідомив, що володіє лише арабською мовою, а під час співбесіди він перестав розуміти перекладача, якого залучив сам і почав розмовляти англійською мовою. Також відповідач врахував відмінність відомостей про місце проживання рідних позивача у країні походження, так як спочатку він стверджував, що вони проживають в АДРЕСА_1 . Отже свідчення заявника є плутаними та були визнані ДМС неправдоподібними.

Крім того, позивач стверджував, що потрапив до України випадково - він не знав куди його везуть. Потрапивши на територію України, а саме в місто Чернігів, позивач не звернувся відразу із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, натомість шукав можливості нелегальної переправи до однієї з країн ЄС.

За висновком ДМС України така поведінка заявника свідчить про те, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, оскільки реальна мета насправді була інша, а звернення його за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, яке слід розцінювати як намагання уникнути примусового видворення до країни походження.

В своїй заяві позивач зазначив, що не може повернутися в країну свого походження через війну, бо він втік від призиву до військової служби, яка в Сирії є обов`язковою. Відповідач наголошує, що позивача навіть не знає зі скількох років у Сирії настає призовний вік. Також, на питання, які могли б уточнити відношення позивача до проходження військової служби, останній відповіді не давав, мотивуючи це тим, що не розумів поставлених запитань.

Загальний висновок щодо правдоподібності тверджень зроблено на основі вивчення наданих заявником матеріалів, співбесід по уточненню викладених фактів, та в результаті констатовано, що твердження позивача є непослідовні та нелогічні. На запитання, які б могли спростувати або усунути неточності позивач не надав чітких відповідей. Отже твердження особи щодо обставин своєї справи орган міграційної служби вважав неправдоподібними.

Вирішуючи спір, суд враховує, що частиною 2 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття "біженець", який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини 2 статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 4 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року..." та слів "... внаслідок таких подій" у статті 1A (2).

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено у частині 5 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 2 статті 13 Закону № 3671-VI).

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Згідно з частиною 1 та частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

В межах даної справи, позивач стверджує, що на даний момент він не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності - Сирії через побоювання примусово бути призваним на службу та воювати на боці сирійських збройних сил.

Згідно зі статтею 4 Директиви Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 від 25.06.2009 зазначено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Суд зауважує, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до частини 3 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Аналізуючи ситуацію по країні походження позивача у даній справі судом з`ясовано, що Управлінням Верховного комісара ООН по справах біженців 08.10.2015 проаналізовано ситуацію, що склалася у Сирії, та зазначено, що конфлікт у Сирії характеризується своїм руйнуючим масштабом та тривалістю. Як результат, майже чотири мільйони людей були вимушені залишити свої домівки, та рятуючи свої життя, шукати притулку в сусідніх країнах.

У "Рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку" УВКБ ООН у справах біженців (Редакция V), виданих у листопаді 2017 року, зазначено, що кількість осіб, які загинули у результаті конфлікту з 2011 р., оцінюється від 109 до 500 тис. осіб. Крім того, десятки тисяч сирійців, за повідомленнями, залишаються зниклими безвісти.

За наявними повідомленнями, сторони конфлікту вчиняють військові злочини, інші серйозні порушення законодавства про права людини та зловживають у цій галузі, в тому числі, діяння, рівносильні злочинам проти людства, користуючись при цьому повною безкарністю, в результаті чого основний тягар конфлікту несе на собі цивільне населення.

Суд зауважує, що до сьогодні в Сирії наявний збройний конфлікт, відбуваються військові дії, які створюють реальну загрозу життю, безпеці та свободі позивача.

У доповіді Генерального секретаря від 19.02.2019 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191(2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017) та 2401 (2018) вказано, що наземне бомбардування на північному заході країни посилилася, і майже щодня надходили повідомлення про артилерійські обстріли уздовж ліній фронту на півночі, в південно-східних районах Ідліб і на заході Алеппо. Також відзначено збільшення використання саморобних вибухових пристроїв в різних районах на північному заході і північному сході країни. Число жертв серед цивільного населення і масштаби руйнування об`єктів цивільної інфраструктури залишалися переконливим свідченням того, що основоположні принципи розмежування, пропорційності і обережності, зокрема заборони на вчинення невибіркових нападів, очевидно, не дотримувалися. Після майже восьми років з часу виникнення гуманітарної кризи в Сирійській Арабській Республіці приблизно 11,7 мільйона сирійців в межах країни як і раніше потребують гуманітарної допомоги, і близько 5,7 мільйона сирійських біженців зареєстровані в сусідніх країнах. Міжнародне співтовариство повинно невпинно підтримувати зусилля по задоволенню базових потреб цих людей і забезпечення їх захисту та, в кінцевому підсумку, по знаходженню мирних рішень для цього конфлікту. Третя Брюссельська конференція в підтримку майбутнього Сирії і регіону, яка відбудеться 12-14 березня, дасть можливість підвести підсумки того, в яких областях досягнуто прогресу, і об`єднати свої зусилля для досягнення ключових пріоритетів на 2019 рік. У центрі цих зусиль повинні стояти сирійський народ, громади і громадянське суспільство.

У доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській республіці від 31.01.2019 вказано, що продовжують надходити повідомлення про напади на цивільних осіб та цивільні об`єкти в провінціях Ідліб, Алеппо, Дайр-ез-Зор і Ес-Сувейда, в результаті яких гинуть і отримують поранення десятки сирійських жінок, чоловіків і дітей. Повітряні нальоти і наземні операції завдають істотної шкоди ключовим об`єктам цивільної інфраструктури, включаючи лікарні і школи. Проурядовими силами, озброєними групами і терористами ІГІЛ було здійснено низку резонансних нападів.

У пункті 73 вказаної вище доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській республіці від 31.01.2019 зазначено, що після відновлення контролю в Думі (Ріф, Дамаск), Дераа і в північній частині ОСОБА_4 урядові сили створили атмосферу страху, проводячи компанію свавільних арештів та затримань... Протягом періоду, що розглядається, найбільш часто свавільним арештам піддавалися активісти, добровольці цивільної оборони, дезертири та особи, які ухиляються від призову, особи, які недавно повернулися на батьківщину, і інші громадяни, які розглядалися владою як прибічники опозиції.

У доповіді Генерального секретаря від 16.04.2019 про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015), 2332 (2016), 2393 (2017) та 2401 (2018) зазначено, що бойові дії та інші форми насильства продовжували серйозно позначатися на цивільному населенні в різних частинах Сирійської Арабської Республіки. Мирні жителі продовжують гинути і отримувати поранення в результаті ескалації обстрілів наземними засобами і повітряних ударів в районах в межах "демілітаризованої зони", в тому числі в Ідлібі і в частинах мухафаз Хама і Алеппо. Як і раніше турбує те, якому поводженню піддаються і в яких умовах перебувають особи по всій країні, затримані урядом Сирійської Арабської Республіки, а також терористичними групами, внесеними Організацією Об`єднаних Націй в санаційні переліки, і недержавними групами озброєної опозиції.

Тлумачення поняття "загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання" дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" від 28 червня 2011 року (заяви №8319/07 та №11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241), критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі "Л. М. та інші проти Росії" від 15.10.2015 та "С.К. проти Росії" №52722/15 від 14.02.2017 зазначено, що повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції.

Конфлікт у Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого статтями 2 та 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, відтак ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, отже, ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 23.09.2019 у справі №520/133/19, від 21.03.2019 у справі №815/2092/17, від 25.07.2019 у справі №815/7180/16.

Аналізуючи встановлені судами фактичні обставини справи, суд погоджується із доводами сторони позивача, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Крім того, ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом у своїй практиці, зокрема, у постановах від 25 липня 2019 року у справі №815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі №820/4137/16.

Так, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Таким чином, у країні походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за його життя та безпеку.

При цьому, сумніви відповідача щодо можливого призову позивача до армії суперечать актуальній інформації по країні походження, зокрема, як зазначено в "Рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку" УВКБ ООН у справах біженців (Редакция V), виданими у листопаді 2017 року, ухилення від призову на військову службу в Сирії є кримінальним злочином.

Незалежні оглядачі відмічають, що ухилення від призову на військову службу може розцінюватися урядом як політичний, антиурядовий акт, що може призвести до додаткового покарання особи, яка намагалася ухилитися від призову, включаючи більш сурове поводження під час арешту, допиту та тримання під вартою, а також, у випадку направлення до війська, під час військової служби. Як повідомляється, на практиці до осіб, які ухилялися від призову, не застосовують кримінальні санкції (позбавлення волі) за Військовим кримінальним кодексом, а через декілька днів або тижнів після арешту відправляють їх на лінію фронту, переважно лише з мінімальною підготовкою.

У зв`язку з великою кількістю ухилення від призову, дезертирства та людських жертв армія і служби безпеки, за повідомленням, активізували свої зусилля по призову сирійських чоловіків та мобілізації резервістів.

Крім того, за повідомленнями, нарощувалися зусилля для виявлення і арешту осіб, які ухиляються від призову, в тому числі на мобільних і стаціонарних контрольно-пропускних пунктах, під час облав, обшуків житлових приміщень і обшуків в громадському транспорті. Як повідомляється, в районах, відвойованих урядовими силами у антиурядових збройних угруповань, чоловіки, які підходять за віком для проходження обов`язкової військової служби або для категорії запасу, масово арештовували з метою призову на службу в армію. Під час тримання під вартою ухиляються від призову і наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер.

Крім того, що сам по собі факт ухилення від призову сприймається як політична дія, інші характеристики ухиляння від призову і також можуть сприяти сприйняттю цієї людини як недостатньо лояльного по відношенню до уряду і (або) як підтримує опозицію (політичну або збройну), що створює для такої людини ще більший ризик піддатися жорстокому поводженню, крім покарання, передбаченого в чинній нормативно-правовій базі за ухилення від призову.

За повідомленнями, правила і норми щодо військової служби застосовуються все більш довільно, особливо в тому, що стосується процедур відстрочення від призову та звільнення від військової служби. За повідомленнями, уряд все в великих масштабах закликає на обов`язкову військову службу раніше "захищені категорії населення", наприклад студентів університетів, державних службовців і ув`язнених. Як повідомляється, багатьом військовослужбовцям термін проходження обов`язкової військової служби продовжувався і перевищував встановлені законодавством 18 місяців. За повідомленнями, чоловіки, що звільняються після закінчення терміну обов`язкової служби, часто автоматично зараховуються в резерв армії. За повідомленнями, багато чоловіків призовного віку і чоловіки, які досягли граничного віку перебування в запасі, уникають пересувань, ховаються, переїжджають в райони, утримувані антиурядовими збройними угрупованнями (в тому числі відповідно до локальним угодами про примирення), або взагалі втекли з країни, побоюючись утисків на контрольно-пропускних пунктах і примусового призову. Чоловіків, які повертаються з-за кордону, за повідомленнями, постійно перевіряють на предмет проходження ними військової служби.

За повідомленнями, дезертирство зі збройних сил було найбільш поширене в перші роки конфлікту, а потім стало рідкісним явищем. Згідно з Військовим кримінальним кодексом 1950 року (зі змінами), дезертирство є караним діянням, яке в залежності від обставин веде до тюремного ув`язнення або смертної кари. Незважаючи на ці норми законодавства, за повідомленнями, особи, які відмовилися виконувати наказ стріляти, дезертирували або підозрювані в наявності планів дезертирувати, зазвичай формально не звинувачувалися в цьому злочині. Як повідомляється, замість цього їх негайно стратили в момент дезертирства або при затриманні або піддавали безпідставному арешту, триманню під вартою без права листування і спілкування, тортурам і позасудової страти; або наказували повернутися в свою військову частину після розслідування. У повідомленнях зазначено, що урядові сили виявляли членів сімей дезертирів, наприклад, під час кампаній з проведення арештів в районах, які вважаються співчуваючими опозиції. За повідомленнями, майно дезертирів навмисно вибиралося в якості об`єктів для мародерства, спалення та знищення.

З 2011 року президент Сирії видав ряд указів про амністію членів антиурядових збройних угруповань, осіб, які ухиляються від призову, і дезертирів, згідно з якими вищезгадані особи звільнялися від покарання за умови, що вони здадуться в установлені терміни. У Законодавчому указі 15/2016 (липень 2016 г.), який слугує основою для примирення, містяться положення про амністію для всіх осіб, які здадуться і складуть зброю, в тому числі для бойовиків і цивільних осіб, що знаходяться в розшуку за дезертирство. За повідомленнями, після укладення угод про примирення особи, які ухиляються від призову, і дезертири іноді надходили (поверталися) на військову службу в регулярній армії або в інших підрозділах або вступали в новостворені місцеві органи безпеки чи інші про урядові сили. При цьому, чоловіки призовного віку, які не погоджуються на проходження служби, примусово евакуювали з даного району або піддавалися ризику арешту і жорстокого поводження з боку урядових сил, оскільки їх відмова від несення служби найчастіше розглядалася як вираз антиурядових переконань.

За змістом докладу Державного департаменту США про практику захисту прав людини у 2018 році - Сирія протягом року надходило багато повідомлень про те, що урядові сили порушували угоди про амністію, здійснюючи рейди і кампанії по арештам, зосереджені проти цивільних осіб і минулих філіалів збройних опозиційних угрупувань в районах, які раніше підписували угоди про урегулювання з урядом.

У Резолюції, що прийнята Радою з прав людини 22 березня 2019 року "Положення в галузі прав людини в Сирійській Арабській Республіці" зазначено, що Рада з прав людини висловлює глибоку стурбованість з приводу кількості випадків смерті людей, затриманих сирійськими властями, яке підтверджується направленням ними тисяч повідомлень про смерть, що є додатковим свідченням систематичних порушень міжнародного права прав людини і міжнародного гуманітарного права, і наполегливо закликає їх передати сім`ям свідоцтва про смерть та останки їх родичів, доля яких була з`ясована, в тому числі, які стали жертвами казаней без суду та слідства, невідкладно прийняти всі належні заходи для захисту життя всіх осіб, які зараз тримаються під вартою або місцезнаходження яких невідоме, а також прояснити долю тих, хто безвісно відсутній або все ще тримається у місцях позбавлення волі.

Отже, у разі повернення позивача до Сирії існує реальна загроза його життю, безпеці та свободі через загальнопоширене насильство в Сирії в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Ситуація в країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування внаслідок небажання позивача бути призваним (мобілізованим) на службу в армію є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Суд також враховує інформацію по Сирії Європейського інституту миру (Повернення біженців до Сирії: небезпека, ризики у сфері безпеки та інформаційна обмеженість. Липень 2019 року), відповідно до якої примусовий призив у війну продовжується по всій країні, навіть протягом б-місячного періоду відкликання, домовленого під час переговорів щодо примирень або повернень. Інформування правоохоронних органів щодо таких осіб продовжується і збільшується як формально, так і неофіційно, в тому числі за допомогою форм повернення та примирення.

19 березня 2020 року УВКБ ООН із супровідним листом 126/20/ОВ на ім`я Голови ДМС України офіційно надіслано Тимчасові рекомендації УВКБ ООН щодо потреб шукачів притулку з Сирії у наданні міжнародного захисту: продовження застосування позиції УВКБ ООН 2017 року, лютий 2020.

У вказаному документі міститься оновлений огляд ситуації у сфері безпеки, прав людини та гуманітарної ситуації в Сирії. Зважаючи на описану ситуацію в Сирії; УВКБ ООН вважає, що рекомендації, надані в останній Позиції з надання Міжнародного захисту, датована листопадом 2017 року (Версія 7), продовжують бути актуальними, у тому числі рекомендації щодо надання права на тримання міжнародного захисту біженцям, наявності внутрішнього переміщення та УВКБ ООН продовжує закликати країни щодо збереження мораторію на примусове повернення до сіх частин країни.

УВКБ ООН продовжує характеризувати переміщення цивільних осіб із Сирії як рух біженців, при цьому переважна більшість сирійських шукачів притулку продовжує мати потребу у міжнародному захисті, виконуючи вимоги щодо визначення біженців, що містяться - статті lA (2) Конвенції 1951 року. Відповідно, УВКБ ООН рекомендує особам, які беруть участь у розгляді заяв про міжнародний захист, поданих шукачами притулку із Сирії; та особам, відповідальним за встановлення державної політики стосовно цього населення, продовжувати покладатися на рекомендації; викладені в Позиції УВКБ ООН у листопаді 2017 року (Версія V).

У світлі складних умов у Сирії; зокрема, безлічі та складності конфліктів, мінливості ситуації з безпекою, повідомляється про високий рівень порушень прав людини та інших зловживань, а також про глибоко вкорінені підозри щодо осіб різної підготовки або походження, УВКБ ООН не вважає за доцільне державам відмовляти особам із Сирії у міжнародному захисті на основі можливості внутрішнього переміщення. Вимоги щодо відповідності не буде дотримано, коли особа буде піддаватися новому ризику серйозної шкоди у запропонованій області переселення, чи то у формі серйозного ризику для життя, безпеки, свободи чи здоров 'я, чи внаслідок серйозної дискримінації; незалежно від того, існує чи ні посилання на одну з груп Конвенції 1951 р. Навіть у виняткових обставинах, де актуальність як вимога досягнута, вимога обірунтованості створює перешкоду застосуванню IFA/IRA, через труднощі, з якими стикаються сирійці в забезпеченні їхнього основного виживання в умовах широко розповсюдженої· та серйозної· гуманітарної кризи, масового руйнування будинків та базової інфраструктури та масштабне внутрішнє переміщення в країні.

УВКБ ООН продовжує закликати країни не повертати насильно сирійських громадян та колишніх резидентів Сирії, в тому числі палестинців, що раніше мешкали у Сирії, на будь-які її частини, незалежно він підконтрольності цієї території уряду або іншій державній чи недержавній установі. УВКБ ООН також продовжує вважати, що було б не доцільним повернення громадян або колишніх жителів Сирії до сусідніх країн та країн, що не є сусідніми в регіоні, якщо не буде встановлено конкретних домовленостей, які гарантують, що ця особа буде повторно прийнята в країну і може знову скористатися міжнародним захистом.

Згідно п.28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирійській Арабській Республіці, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Однак, ДМС України були проігноровані зазначені рекомендації УВКБ ООН за 2020 рік (як і положення позиції УВКБ ООН 2017 року).

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач може бути призваний до військових лав Сирії у зв`язку із збройним конфліктом, суд вважає, що повернення позивача у країну походження буде нестерпним та під загрозою безпеки його життю та здоров`ю.

Відтак, відповідачем під час підготовки висновку на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення не в повній мірі було взято до уваги наявну інформацію щодо стану збройного конфлікту в Сирії та щодо зокрема побоювань позивача за своє життя у зв`язку із можливим призовом до лав збройних сил у вказаній країні або притягнення до відповідальності за ухилення від проходження військової служби, що в свою чергу може свідчити про наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача.

На підставі викладеного суд вважає позовну вимогу про визнаня протиправним та скасування рішення ДМС України № 296-20 від 15.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягаючою задоволенню.

Надаючи оцінку вимозі зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої РАдою 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, віднесено виключно до компетенції Державної міграційної служби України та не входить до компетенції суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищезазначене, оскільки суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Судові витрати сторонами не понесені.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 296-20 від 15.07.2020 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк