Справа № 440/151/21
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

15 січня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/151/21

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Слободянюк Н.І., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання протиправними та нечиннми постанови та листа, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про:

- визнання виконавчого напису №134 від 24 січня 2017 року таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження";

- визнання протиправними та нечинними постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 липня 2017 року ВП №54300053 та листа від 11 вересня 2020 року №1716/41869 згідно пункту 1 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України;

- застосування позовної давності до всіх вимог про стягнення будь-якої заборгованості в порядку частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України;

- зобов`язання стягувача, яким є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", повернути ОСОБА_1 як незаконно стягнуті у жовтні, листопаді і грудні 2020 року кошти у сумі 1122,18 грн (374,06 грн +374,06 грн + 374,06 грн);

- зобов`язання Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) виключити відомості про ОСОБА_1 як боржника з Єдиного реєстру боржників.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

У ході з`ясування вищенаведених питань суддею встановлено наступне.

Відповідно до частин першої та шостої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Також згідно із частинами першою та четвертою статті 172 КАС України підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на положення наведених норм, позивачі мають право об`єднувати в адміністративному позові лише ті позовні вимоги, які належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Заявлення у такому позові позовних вимог, які належить розглядати в порядку іншого судочинства (цивільного, кримінального або господарського), не допускається, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 цього Кодексу адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; а публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 цього ж Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб, а також органів, яким законом надане право на представництво інтересів інших осіб, з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У постанові від 21 травня 2020 року у справі №826/16196/18 Верховний Суд зазначив, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що предметом спору у цій справі є: 1) визнання виконавчого напису №134 від 24 січня 2017 року таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження"; 2) визнання протиправними та нечинними постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 липня 2017 року ВП №54300053 та листа від 11 вересня 2020 року №1716/41869 згідно пункту 1 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України; 3) застосування позовної давності до всіх вимог про стягнення будь-якої заборгованості в порядку частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України; 4) зобов`язання стягувача, яким є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", повернути ОСОБА_1 як незаконно стягнуті у жовтні, листопаді і грудні 2020 року кошти у сумі 1122,18 грн (374,06 грн +374,06 грн + 374,06 грн); 5) зобов`язання Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) виключити відомості про ОСОБА_1 як боржника з Єдиного реєстру боржників.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, визначені статті 287 КАС України.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Таким чином, вимоги позивача про визнання протиправними та нечинними постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 липня 2017 року ВП №54300053 та листа від 11 вересня 2020 року №1716/41869 згідно пункту 1 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України та про зобов`язання Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) виключити відомості про ОСОБА_1 як боржника з Єдиного реєстру боржників носять публічно-правовий характер, а відтак підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Водночас вимоги позивача про визнання виконавчого напису №134 від 24 січня 2017 року таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", про застосування позовної давності до всіх вимог про стягнення будь-якої заборгованості в порядку частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України та про зобов`язання стягувача, яким є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", повернути ОСОБА_1 як незаконно стягнуті у жовтні, листопаді і грудні 2020 року кошти у сумі 1122,18 грн (374,06 грн +374,06 грн + 374,06 грн) належить розглядати в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Згідно оскаржуваного позивачем виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, вчиненого 24 січня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за №134, стягувачем визначено Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

Таким чином, вимоги позивача про визнання виконавчого напису №134 від 24 січня 2017 року таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі, застосування позовної давності до всіх вимог про стягнення будь-якої заборгованості та про зобов`язання стягувача, яким є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", повернути як незаконно стягнуті у жовтні, листопаді і грудні 2020 року кошти у сумі 1122,18 грн, фактично звернуті до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк".

Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Відповідно до частини першої вказаної статті суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною дванадцятою статті 28 ЦПК України передбачено, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Отже, спори, що виникають з цивільних правовідносин (в даному випадку до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) належить розглядати в порядку цивільного судочинства, що відповідає судовій практиці Верховного Суду, сформованої по справам відповідної категорії, зокрема постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №320/8269/15-ц та постановам Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 591/3779/19 та від 24 грудня 2020 року у справі № 754/16184/16-ц .

Таким чином, наявні підстави вважати, що у поданій позовній заяві позивачем об`єднано позовні вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства, що згідно положень Кодексу адміністративного судочинства України не допускається.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

З огляду на те, що у позовній заяві позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Суд зауважує, що постановою Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі №539/2967/20 скаргу ОСОБА_1 на дії державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) в частині вимог про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 24 січня 2017 року № 134 таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі, - залишено без розгляду, а в частині оскарження рішень та дій Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 24 січня 2017 року № 134 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості у розмірі 14999,94 грн провадження у справі закрито та роз`яснено скаржникові право звернутись із відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

В мотивувальній частині вказаної постанови суд апеляційної інстанції, окрім іншого зазначив, що вирішення вимог ОСОБА_1 в частині визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 24 січня 2017 року № 134 таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі, здійснюється у порядку загального позовного провадження із дотриманням вимог статей 175,177 ЦПК України.

Таким чином, позивач може роз`єднати позовні вимоги, заявлені у цьому позові, і подати їх за правилами адміністративного та цивільного судочинства відповідно.

Керуючись статтями 21, 169, 172, 248, 256, 287, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И Л А:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання протиправними та нечиннми постанови та листа, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.І. Слободянюк