Справа № 500/1402/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1402/20 пров. № А/857/13879/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Гербут Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року, ухвалене суддею Дерех Н. В. о 09:34 год у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

17.06.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 15.05.2019 № 53377-5408-1918.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно нараховано йому податкові зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, оскільки він не є орендарем земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0677, а набув лише право власності на будівлі і споруди заводу, що на ній знаходяться.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове - про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що в силу вимог статті 92 Земельного кодексу України фізичні особи при набутті права на майно не набувають права користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому самому обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначає, що 05.11.2013 органом місцевого самоврядування прийнято рішення № 299 про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою і до цього моменту питання щодо припинення землекористування за попереднім землекористувачем не вирішено. Вказує, що лише 27.07.2020 з Байковецькою сільською радою він уклав та зареєстрував договір оренди земельної ділянки, а тому із вказаної дати у нього виникає обов`язок зі сплати орендної плати.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином був повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.07.2013 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав у Тернопільської обласної спілки споживчих товариств будівлі і споруди Великобірківського заводу продтоварів загальною площею 6747,3 кв.м, які знаходяться на земельній ділянці для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості площею 4,01 га, кадастровий номер :02:001:0677.

15.05.2019 Головне управління ДФС у Тернопільській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 53377-5408-1918, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати за 2019 рік в розмірі 145540,54 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом правомірно нараховано позивачу земельний податок у вигляді орендної плати за 2019 рік оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, оскільки земельна ділянка площею 4,01 га, кадастровий номер :02:001:0677, перебувала у його фактичному володінні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно зі статтею 265 ПК України до складу податку на майно входить плата за землю.

Відповідно до підпункту 269.1.2 пункту 269 статті 269 ПК України платники земельного податку є, зокрема, землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Базою оподаткування земельним податком є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (стаття 271 ПК України).

Згідно з підпунктом 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Платник плати за землю має право подавати щомісяця звітну податкову декларацію, що звільняє його від обов`язку подання податкової декларації не пізніше 20 лютого поточного року, протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним (пункт 286.3 статті 286 ПК України).

За нововідведені земельні ділянки або за новоукладеними договорами оренди землі платник плати за землю подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним. У разі зміни протягом року об`єкта та/або бази оподаткування платник плати за землю подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися такі зміни (пункт 286.4 статті 286 ПК України).

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, контролюючий орган за місцем знаходження земельної ділянки проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно з пунктом 287.5 ПК України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 287.6 статті 287 ПК України передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою, а також права власності на будівлю, споруду (їх частину) щодо земельних ділянок, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини).

Як встановлено з матеріалів справи, 31.07.2013 ОСОБА_1 придбав будівлі і споруди, які знаходяться на земельній ділянці площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677, а тому питання переходу права власності чи права користування цією земельної ділянкою необхідно встановлювати з огляду на положення законодавства, чинного на час придбання нерухомого майна.

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (в редакції на час придбання позивачем нерухомого майна) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (частина перша). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга). Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера (частина шоста).

Відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частина друга статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції на час придбання позивачем нерухомого майна) передбачала, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Пунктом «е» статті 141 Земельного кодексу України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Враховуючи викладене, придбання позивачем нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677, стало підставою виникнення права користування такою земельною ділянкою.

Відтак, з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), на позивача як власника майна покладений обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений придбаний об`єкт нерухомого майна.

Разом з тим, згідно з підпунктом 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Так, рішенням Чернелево-Руської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 29.01.2016 № 31 «Про надання дозволу на укладення договору оренди земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості за адресою АДРЕСА_1 » вирішено затвердити ОСОБА_1 нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677; передати йому в оренду земельну ділянку площею 4,0100 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування приміщень) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0677; встановити ОСОБА_1 орендну плату в розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки і укласти з Чернелево-Руською сільською радою договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років.

01.02.2016 між позивачем та Чернелево-Руською сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,0100 га терміном на 10 років з 01.02.2016 по 01.02.2026, складено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий план та акт прийому-передачі земельних ділянок.

Слід зазначити, що правомірність нарахування позивачу плати за землю у вигляді орендної плати за користування згаданою вище земельною ділянкою за 2016 рік була предметом розгляду Верховним Судом (постанова від 19.06.2018 у справі № 819/1596/16).

Судом касаційної інстанції у постанові від 19.06.2018 у справі № 819/1596/16 зроблено висновок, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати укладення договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи скаржника про недійсність вказаного договору оренди відповідно до закону з огляду на відсутність державної реєстрації права оренди жодним чином не впливають на його обов`язок зі сплати плати за землю.

Позивачем не надано суду жодних доказів в підтвердження невикористання даної земельної ділянки чи її фактичне використання первинним орендарем - Тернопільською обласною спілкою споживчих товариств.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач користується земельною ділянкою площею 4,01 га, кадастровий номер :02:001:0677, протягом тривалого часу, така ділянка визначена (виділена) в натурі з присвоєнням відповідного кадастрового номера та щодо неї відповідна сільська рада затвердила їй нормативну грошову оцінку.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 28.05.2019 у справі №816/352/17, від 21.05.2020 у справі №826/18359/16 висловив правову позицію, згідно з якою у власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас, у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та неоформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку, обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщене на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючий орган правомірно нарахував ОСОБА_1 земельний податок у вигляді орендної плати за 2019 рік оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням щодо земельної ділянки, яка перебувала у його фактичному користуванні, що свідчить про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 500/1402/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 15.01.2021