Справа № 335/5190/20
Суддя: Крамаренко І. А.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/5190/20 2-а/335/5/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Крамаренко І.А., при секретарі Шутіній Г.Ю., за участі представника позивача Патяк А.С., представника відповідача Прінь В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання неправомірним та скасування рішення від 4 червня 2020 р. № 25 про примусове повернення до країни походження, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Патяк А.С., звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання неправомірним та скасування рішення від 04 червня 2020 року № 25 про примусове повернення до країни походження.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Запорізькій області Деркача М.Г. № 25 від 04.06.2020 за результатами розгляду матеріалів щодо громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Республіка Азербайджан, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 03.07.2020.

Вважає, що відповідачем, при прийняття оскаржуваного рішення позивачу не запропоновано в установленому законом порядку послуг перекладача та не залучено законного представника, внаслідок чого позивач не змогла прочитати рішення та зрозуміти його суть, оскільки вона не знає та не розуміє українську мову, так як є уродженкою та громадянкою Азербайджана. В Ураїні мешкає близько 4-х років, та не дуже обізнана навіть російській мові. Також, без уваги УДМС України в Запорізькій області залишились ті обставини, що всі члени сім`ї ОСОБА_1 , а саме її чоловік та двоє їх спільних дітей на протязі більш ніж 4-х років легально мешкають на території України. Син та донька позивача з 2015 року навчались у Запорізькій загальноосвітній школі № 41 Запорізької міської ради Запорізької області. В теперішній час діти продовжують офіційно мешкати (працювати, навчатися та ін.) на території України. Також свого часу, чоловік позивачки надавав свою згоду на імміграцію її та їх спільних дітей до України, про що свідчить його нотаріальна завірена заява від 14.09.2016. Вся сім`я позивача проходила процес легалізації на території України, однак з огляду на певні обставини, ОСОБА_3 на відміну від чоловіка та дітей не встигла це зробити до теперішнього часу через ряд організаційних обставин, хоча і зверталась із даним питанням до міграційних органів. Проте, найближчим часом позивач все ж розраховує отримати документи на право постійного (тимчасового) проживання на території України. Дійсно, термін законного перебування позивача на території України закінчився 03.03.2017, але за межі України вона не виїхала у зв`язку з необхідністю виховання та навчання дітей, ведення спільного із чоловіком господарства, підтримання фактичних шлюбних стосунків та ін.

В даному випадку, з оскаржуваного рішення міграційного органу вбачається, що позивач, як громадянка Республіки Азербайджан, легально прибула до України 04.09.2016. 30.11.2016 строк її перебування на території Україні було продовжено Орджонікідзевським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області до 02.03.2017. При цьому, позивача виявлено міграційним органом 04.06.2020, і як наслідок розпочато процедуру її примусового повернення до країни походження у зв`язку з порушенням міграційного законодавства України.

Між тим, міграційним органом не встановлено що позивач у зазначеному періоді переховувався від міграційного органу, або вчиняла будь-які інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України. Крім того, міграційним органом не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.

З урахуванням наведеного, вважає, що оскаржуваним рішенням порушено зазначений вище принцип пропорційності, саме рішення постановлено без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з огляду на що рішення № 25 від 04.06.2020 Управління ДМС України в Запорізькій області просить визнати протиправним та скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, оскільки спірне рішення було винесене відповідно до вимог діючого законодавства України, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, про що надала письмовий відзив.

Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Республіки Азейбарджан.

Рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Запорізькій області Деркача М.Г. № 25 від 04.06.2020 за результатами розгляду матеріалів щодо громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Республіка Азербайджан, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 03.07.2020. (а.с.10-12, 52-53).

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона залишила свою країну проживання для проживання на території України разом із своєю родиною: чоловіком та двома дітьми, які легально проживають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Крім того, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України (п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Пунктом 2.5. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 передбачено, що рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 6). Рішення про примусове видворення виносить адміністративний суд у присутності затриманого.

Матеріали справи містять письмову заяву позивача від 04.06.2020, в якій нею власноруч вказано, що остання не потребує перекладача та адвоката (а.с. 53 обор.сторона, 54).

Отже, виходячи з викладеного, твердження позивача про відсутність перекладача під час прийняття рішення про примусове повернення з України не є підставою для скасування рішення.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Так, підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що при ухваленні рішення від 04 червня 2020 року не враховано тих обставин, що позивач перебуває у шлюбних відносинах з громадянином ОСОБА_4 , які мають двох спільних дітей, легально проживаючих на території України.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1 виданого 18.08.2016 відділом реєстрації Сабірабадського району Азербайджанської Республіки (з перекладом), 26.04.2000 у шлюб вступили ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.16-18).

Вказані особи мають двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 виданого 23.03.2000 відділом ЗАЦС Сабірабадського району Азербайджанської Республіки (з перекладом); та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 виданого 10.08.2000 відділом ЗАЦС Сабірабадського району Азербайджанської Республіки (з перекладом). (а.с. 21-23, 26-28).

Також встановлено, що чоловік позивачки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибув до України ще у вересні 2010 року, а з 09 лютого 2011 року мешкає на території України, на підставі посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства. (а.с.19).

Син позивачки - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тривалий час легально мешкає на території України. На теперішній час проживає на території України, на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 виданої органом 2301. (а.с.24-25).

Донька позивачки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також тривалий час легально мешкає на території України. На теперішній час проживає на території України, на підставі посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 виданої 25.05.2018, органом 2301. (а.с.29).

Разом з тим, встановлено, що діти позивача з 2015 року навчались у Запорізькій загальноосвітній школі № 41 Запорізької міської ради Запорізької області, що підтверджується довідками № 133, 134 від 26.06.2016. (а.с.30-31).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 14.09.2016, зареєстровано в реєстрі №7371, чоловік позивачки ОСОБА_5 надавав свою згоду на імміграцію ОСОБА_1 та їх спільних дітей до України. (а.с.20).

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами її сім`ї, зокрема, дітьми та чоловіком, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

У судовому засіданні представником відповідача не надано доказів асоціальної характеристики ОСОБА_1 , переховування від міграційного органу, або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України, суд також мусить визнати, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, суд також мусить оцінити дотримання інтересів її дітей, доля яких, враховуючи їх вік та становище матері, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України. Стосовно цього доводу суд бере до уваги, що строк законного перебування позивача в Україні закінчився 02.03.2017, про що вказує відповідач у оскаржуваному рішенні. Водночас, позивач перебуває у законному шлюбі, має двох дітей. Весь цей час до позивача та членів її родини ніхто не пред`являв вимог, пов`язаних з незаконним перебуванням на території України.

В цьому контексті, суд також вважає за необхідне послатись на пункти 83, 84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), де зазначено, зокрема, що Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний в`їзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний зв`язок з матір`ю, тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний в`їзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції. В цьому контексті також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. Постанова ОСОБА_10 Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Европейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Враховуючи вище викладене, суд вважає втручання у право позивача, передбачене ст.8 Конвенції, а також пов`язане з цим втручання в права та інтереси її родини при ухваленні відповідачем рішення про примусове повернення з України, вочевидь не є пропорційними легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 3 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 241, 246, 255, 288, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання неправомірним та скасування рішення від 4 червня 2020 року № 25 про примусове повернення до країни походження - задовольнити.

Визнати рішення головного спеціаліста відділу організації запобігань нелегальної міграції, реадмісії та видворення Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області №25 від 04 червня 2020 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протиправним та скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Рішення суду складено та підписано 13 січня 2021 року.

Суддя: І.А. Крамаренко