Справа № 160/14757/20
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачу безпідставно було нараховано орендну плату з фізичних осіб за 2018-2020 роки в загальній сумі 51 836,19 грн. Так, позивачу в серпні 2020 року стало відомо про наявність простроченої заборгованості з орендної плати фізичних осіб, в т.ч. за 2018 рік. В повідомленнях-рішеннях не міститься інформації про земельну ділянку, за яку нарахована відповідна сума орендної плати, однак, у відповіді ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 02.09.2020 року міститься інформація, про те, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, загальною площею 0,0368 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 23.12.2014 року. В силу того, що станом на 01.01.2018 року, 01.01.2019 року та на 01.01.2020 року чинного договору оренди не існувало та по теперішній час не існує, та Департамент комунальної власності і земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради не давав відповідної інформації про наявність такого договору, у відповідача не було підстав для нарахування їй відповідного платежу. Також позивачем зазначено, що нею до Дніпропетровського окружного адміністративного суду вже подавалися аналогічні позови з тим самим предметом та з тих самих підстав за попередні періоди (2016-2017 року), рішеннями судів позовні вимоги були задоволені.
Ухвалою суду від 16.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області винесено податкові повідомлення - рішення відповідно до яких позивачу визначена орендна плата з фізичних осіб:
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, на підставі рішення Дніпродзержинської міської ради від 23.06.2004 року №370-15/ХХІV, 27.01.2005 року між Дніпродзержинською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого останній передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0410га., у т.ч. землі роздрібної торгівлі та комерційних послуг 0,0101га. та землі автомобільного транспорту 0,0309га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 2.1 вказаного договору договір укладається на строк до 23.12.2014 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк.
04.08.2020 року позивач звернулась з заявою до відповідача про отримання інформації щодо нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
З матеріалів справи вбачається, що дія договору оренди земельної ділянки від 27.01.2005 року припинилася 23.12.2014 року, додаткова угода до вказаного договору оренди щодо подовження строку його дії сторонами не укладалася.
В правове обґрунтування своєї позиції відповідач посилається також на приписи статті 34 Закону України «Про оренду землі», у відповідності до якої у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Таким чином, на думку відповідача, документом, що підтверджує повернення земельної ділянки орендодавцю після припинення договору оренди землі, є акт приймання передачі.
Проте, судом такі висновки відповідача не приймаються до уваги, з огляду на те, що розділом 8 Договору оренди земельної ділянки визначено умови зміни, припинення і розірвання договору та пункто 8.3 передбачено, що підставою припинення договору оренди зокрема є закінчення його строку. Водночас, розділом 4 Договору передбачені умови повернення земельної ділянки, однак серед них немає приписів щодо її повернення саме актом приймання-передачі.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Частиною 2 статті 16 цього ж Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України або за результатами аукціону.
Статтею 181 Цивільного кодексу України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Частиною 1 статті 210 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Момент виникнення прав на земельну ділянку визначений статтею 125 Земельного кодексу України, відповідно якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
З огляду на викладене, суд зазначає, що наведеними нормами чітко визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації, а тому, нарахування ОСОБА_1 плати за землю у формі орендної плати з огляду на відсутність діючого договору оренди земельної ділянки, укладеного з позивачем, є безпідставним.
Нормами податкового законодавства також чітко визначено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (статті 270 Податкового кодексу України ).
Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (стаття 288 Податкового кодексу України).
Зазначеними нормами підтверджено той факт, що єдиною підставою для нарахування платнику податків орендної плати за земельну ділянку є діючий договір оренди земельної ділянки.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачу орендної плати за земельну ділянку, та безпідставність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, відповідачем не доведено правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, внаслідок чого вони підлягають скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволенню.
Суд також зазначає, що позивачем подавались аналогічні позови до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про скасування податкових повідомлень-рішень, якими були визначені позивачу грошові зобов`язання з орендної плати за землю за 2016-2017 роки. Судовими рішеннями у справах №804/6783/16, 804/643/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 840,80 грн.
Позивачем заявлено в позовній заяві клопотання про покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.
Представником відповідача у відзиві зазначено, що заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та не є співмірним зі складністю справи, ціною позову та виконаними адвокатом роботами (послугами).
В частині розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
До матеріалів справи долучено копії договору про надання правової допомоги №23-10/2020, укладеного 23.10.2020 року між адвокатським об`єднанням Пашніна і партнери та позивачем.
Відповідно до пункту 4.1. договору, ціна даного договору становить 3000 грн.
Додатком №1 до договору №23-10/2020 про надання правової допомоги від 23.10.2020 року описано найменування роботи (послуги): ознайомлення з документами, їх оцінка та аналіз 500 грн., складання адміністративного позову 2500 грн.
02.11.2020 року за надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги №23-10/2020 від 23.10.2020 року ОСОБА_1 сплатила адвокатському об`єднанню Пашніна і партнери 3000 грн., що підтверджується копією квитанції.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. є співмірною та відповідає принципу розумності, саме така сума витрат, з урахуванням матеріалів справи та умов договору про правову допомогу була фактичною, а їхній розмір обґрунтованим.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 3840,80 (три тисячі вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар