Справа № 640/16559/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 року м. Київ № 640/16559/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Держаної міграційної служби України,

Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області

про визнання протиправним висновку службового розслідування, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Держаної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просить: визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29 червня 2016 року, та затверджений Державною міграційною службою України 13 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року; зобов`язати Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби України в областях про скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дійсність паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 20 червня 2013 року і паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачами не було повідомлено останнього про існування спірного висновку, про наявність якого позивач дізнався в червні 2020 року.

Ознайомившись з оскаржуваним висновком позивач вважає, що останній є протиправним та підлягає скасуванню, позаяк ґрунтується на безпідставних сумнівах відповідачів щодо належності позивача до громадянства України. Пояснив, що вилучення та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон є протиправним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник Державної міграційної служби України вказує, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Оскільки в органах Державної міграційної служби відсутнє підтвердження належності позивача до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України "Про громадянство України" або прийняття позивача до громадянства України за відповідним Указом Президента відповідно до статті 9 Закону України "Про громадянство України", отже оформлення позивачу паспорту громадянина України відбулось з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, представник Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області вказав, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон використовується позивачем за відсутності законодавчо визначених підстав, що є підставою для визнання недійсним такого паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

У відповіді на відзиви представник позивача зазначає, що відповідачами не наведено наявності підстав, визначених у Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

13 липня 2016 року Державна міграційна служба України затвердила висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , складений Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області 29 червня 2016 року.

Вказаним висновком встановлено, зокрема, наступне: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року відповідно до підпункту 8 пункту 55 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152, визнати недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо складення та затвердження спірного висновку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд зауважує, що відповідачами не надано доказів направлення позивачу копії висновку, затвердженого 13 липня 2016 року, одночасно позивач вказує, що про наявність зазначеного висновку дізнався в червні 2020 року, з огляду на що суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до пункту 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (далі - Порядок №152), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Пунктом 8 частини 1 пункту 55 Порядку №152 визначено, що паспорт для виїзду за кордон вважається недійсним та знищується в разі: оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства.

Згідно з пунктом 56 Порядку №152, у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства керівник територіального органу чи підрозділу ДМС проводить службове розслідування. За результатами розслідування складається висновок у двох примірниках, який надсилається до ДМС для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу апарату ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, другий - у територіальному органі або підрозділі ДМС.

Так, з висновку службового розслідування вбачається, таке: за результатом розгляду заяви про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон 27 червня 2013 року керівництвом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року органом 6390, який отримав 24 липня 2013 року громадянин України ОСОБА_3 за довіреністю.

На момент надання документів, місце проживання заявника зареєстроване з 21 червня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Сайда Ліван , документований 20 червня 2013 року Залізничним РВ у місті Сімферополі Головного управління Державної міграційної служби України в АР Крим паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .

В матеріалах міститься відповідь Головного управління Державної міграційної служби України в АР Крим від 26 червня 2013 року №01-01/вх1172 щодо підтвердження факту документування заявника (позивача) паспортом громадянина України та реєстрації його місця проживання з долученням копії заяви про видачу паспорта за формою №1.

Вивченням долученої до матеріалів копії довідки про реєстрацію особи громадянином України встановлено, що нібито згідно з рішенням Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим від 19 червня 2013 року громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 набув громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» (за територіальним походженням). Довідка видана до паспорта № НОМЕР_3 , виданого компетентним органом, та є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України у графі зазначена - паспорта.

Підтвердити чи спростувати факт прийняття рішення Головним управлінням Державної міграційної служби в АР Крим щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство» та видачу йому у 2013 році довідки №29 від 19 червня 2013 року про реєстрацію особи громадянином України неможливо через те, що Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України.

Як вбачається з копії довідки громадянина ОСОБА_1 останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сайда Ліван . Інформація про народження або постійне проживання його батьків до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України немає.

Відповідно до законодавства колишнього СРСР іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку тільки після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносились до посвідки на постійне проживання та до облікових документів (на той час форма А), де зазначались мерія та номер виданої посвідки. Імміграційним законодавством СРСР статус біженців не надавався. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання та роботи (тимчасове проживання) реєструвались за національними паспортами на період навчання чи роботи.

Факт набуття ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство» та справжність видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України викликає сумніви та унеможливлює, у даному випадку, саму процедуру набуття громадянства України особами - вихідцями з Близького Сходу .

У зв`язку з відсутністю документального підтвердження належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідачі дійшли висновку, що вважати ОСОБА_1 громадянином України підстав не має.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III "Про громадянство України" (далі - Закон №2235-III; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до статті 6 указаного Закону громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 8 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Так, відповідачі вказують, що у Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області відсутня будь-яка інформація щодо проживання в Україні як самого ОСОБА_1 , якому в 1991 році було 11 років, так і його батьків або родичів, коло яких визначено статтею 8 Закону України «Про громадянство».

Відповідно до листа Департаменту з питань громадянства Адміністрації Президента України від 13 червня 2016 року №20-13/177 на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходили матеріали про прийняття до громадянства України стосовно ОСОБА_1 1980 року народження.

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості про перетинання державного кордону громадянином ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 19 червня 2015 року по 18 червня 2020 року в базі даних не виявлені.

З урахуванням наведеного, відповідачі вказують на наявність сумнівів щодо набуття позивачем громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство» та справжність видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України.

Суд наголошує, що позивач обґрунтовуючи позов також не надає доказів проживання його, його батьків чи родичів, визначених статтею 8 Закону України «Про громадянство», на території України.

Відповідно до статті 21 Закону №2235-III рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Отже, отримана відповідачами інформація є підставою для прийняття рішення відповідно до статті 21 Закону №2235-III та, як наслідок, висновку відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152.

Проте, станом на час розгляду даної справи відсутні докази скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

З урахуванням того, що станом на час документування позивача паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року паспорт громадянина України виданий позивачу 20 червня 2013 року був чинним та станом як на час затвердження оскаржуваного висновку, так і на час розгляду справи рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України не скасовано, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що оскаржуваний висновок ґрунтується на припущення, що є підставою для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29 червня 2016 року, та затверджений Державною міграційною службою України 13 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.

Щодо позову в частині зобов`язання Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби України в областях про скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дійсність паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 20 червня 2013 року і паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року, на думку суду такі вимоги є передчасними, а відтак не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного висновку з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на викладене, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача по 434,20 грн з кожного відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29 червня 2016 року та затверджений Державною міграційною службою України 13 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 на ім`я адвоката Ковальчука І.В.) за рахунок бюджетних асигнувань Держаної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, ) судовий збір в сумі 434 (чотириста тридцять чотири) грн 20 коп.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 на ім`я адвоката Ковальчука І.В.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, ) судовий збір в сумі 434 (чотириста тридцять чотири) грн 20 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко