Справа № 320/1137/19
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2021 року м. Київ № 320/1137/19

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області,

про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області від 12.11.2018 № Ф-141856-51 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 15 819,54 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на протиправність сформованої відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф141856-51 від 12.11.2018, якою ОСОБА_1 визначено недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 15 819,45 грн. Позивач зазначив, що попри наявність у нього статусу фізичної особи-підприємця, він підприємницьку діяльність не здійснював, до того у 2010 році він звертався до ДПІ в Яготинському районі Київської області із заявою щодо припинення підприємницької діяльності та працівниками податкового органу було повідомлено про те, що здійснення підприємницької діяльності припинено.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні.

Крім того, суд витребував докази по справі від відповідача та запропонував відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення відповідач мотивував тим, що починаючи з 1 січня 2017 року фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування, які не отримували дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці року, зобов`язані сплачувати єдиний внесок за себе в межах не менше мінімального страхового внеску за місяць. Тобто, не зважаючи на те, що позивач не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував дохід у звітному році або окремому місяці, останній як фізична особа-підприємець зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок. При цьому, з 01.01.2018 для платників, які застосовують загальну систему оподаткування, впроваджено автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску. Згідно даних інтегрованої картки платника податків у позивача заборгованість по сплаті єдиного соціального внеску за 2017 рік, І, ІІ, ІІІ квартал 2018 року склала 15819,54 грн. Саме у зв`язку з наявністю у позивача зазначеної суми заборгованості була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-141856-51 від 12.11.2018.

У судове засідання сторони не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується відомостями паспорта серії НОМЕР_1 , виданим 21.11.2002 Яготинським РВ ГУМВС України в Київській області.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) був зареєстрований як фізична особа-підприємець 01.08.2007 Номер запису: 0001387, види діяльності 28.40.0 кування, пресування, штампування, профілювання; порошкова металургія (основний); 28.51.0 оброблення та нанесення покриттів на метали.

11.02.2019 державним реєстратором до Єдиного державного реєстру внесений запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Згідно витягу з інтегрованої картки платника - фізичної особи ОСОБА_1 (код класифікації доходів бюджету « 71040000» - для фізичних осіб-підприємців, в т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність станом на 31.10.2018 за позивачем обліковувалася недоїмка по сплаті єдиного соціального внеску на загальну суму 15 819,54грн.

Зі змісту цього витягу з інтегрованої картки платника та відзиву на позовну заяву суд встановив, що вказана сума недоїмки нарахована ОСОБА_1 контролюючим органом (відповідачем) в автоматичному режимі, в т.ч.: за 2017 рік - 704 х 12= 8448,00 грн; за І квартал 2018 року (граничний термін сплати до 19.04.2018) - 819,06х3= 2457,18 грн.; за ІІ квартал 2018 року (граничний термін сплати до 19.07.2018) - 819,06х3= 2457,18 грн.; за ІІІ квартал 2018 року (граничний термін сплати до 19.10.2018) - 819,06х3= 2457,18 грн.

12.11.2018 ГУ ДФС у Київській області сформувало та надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-141856-51, відповідно до якої станом на 31.10.2018 за позивачем обліковується заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску у сумі 15819,54 грн.

Не погоджуючись із зазначеною вимогою про сплату (недоїмки) позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами слід зазначити наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон № 2464),

За змістом п. 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із п. 4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Статтею 7 Закону № 2464-VІ визначено базу нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (у редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами»

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, у силу положень ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 у редакції Закону № 1774-VII з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку та фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Аналізуючи зміст наведених вище норм Закону Верховний Суд під час перегляду в порядку касаційного провадження аналогічної судової справи (постанова від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19) дійшов висновків про наступне: «...необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.».

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі суд на підставі письмових пояснень сторін та даних з інтегрованої картки платника встановив, що позивач будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець упродовж періоду 2017 року та І-ІІІ кварталу 2018 року сум доходів від підприємницької діяльності не отримував та водночас звіти щодо сплати єдиного соціального внеску (в т.ч. у межах розміру мінімального страхового внеску на місяць) до органу ДФС не подавав.

При цьому, позивач в обґрунтування позову зазначив, що у 2010 році він звернувся до податкового органу із заявою на адресу начальника ДПІ в Яготинському районі про припинення підприємницької діяльності та працівники контролюючого органу його запевнили про припинення ним підприємницької діяльності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом було вжито заходи щодо отримання відомостей подання позивачем заяви у 2010 році до контролюючого органу про припинення підприємницької діяльності, зокрема ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 суд витребував у позивача докази звернення до ДПІ у Яготинському районі з заявою про припинення підприємницької діяльності в 2010 році, що покладені позивачем в обґрунтування протиправності вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Проте, позивач таких доказів до суду не надав, а листом від 25.02.2019 №4880/ФОП/10-36-51 Яготинська ОДПІ Бориспільського управління ГУ ДФС у Київській області повідомила про те, що строк зберігання документів, пов`язаних із реєстрацією фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, визначено статтею 283 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5. Відповідно до статті. Відповідно до статті 238 Переліку для документів «Декларації, що відображають звітність усіх платників податків та документи (розрахунки, звіти, відомості, заяви, заявки, довідки, картки, листи, перерахунки, платіжні документи, виклики) до них» встановлено строк зберігання - 5 років. Тому дані щодо підприємницької діяльності відсутні.

Відтак, суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження припинення підприємницької діяльності саме у 2010 році.

У свою чергу, ініційована позивачем процедура зняття з обліку платників податків та припинення підприємницької діяльності була завершена лише у лютому 2019 року про що зазначив сам позивач у позовній заяві. Отже, позивач у розумінні чинного законодавства до до лютого 2019 року був суб`єктом господарювання - платником податків і зборів та інших загальнообов`язкових платежів, у тому числі ЄСВ.

При цьому, позивач не повідомив суду обставин та не надав доказів перебування ОСОБА_1 у вказаний період у трудових відносинах з іншими особами (роботодавцями) та сплатою ними страхових внесків за місцем роботи.

Наведені обставини дають суду підстави для висновку, що оскільки протягом вказаного періоду позивач як фізична особа-підприємець не отримував доходу від підприємництва, та при цьому ніде офіційно не працював як найманий працівник, то він був зобов`язаний сплатити єдиний соціальний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць 2017 року та І-ІІІ квартали 2018 року.

Проте, доказів сплати позивачем самостійно відповідних сум єдиного соціального внеску у встановлені законом строки матеріали справи не містять, що відповідно зумовило вчинення відповідачем дій з нарахування сум єдиного соціального внеску в атоматичному режимі в інтегрованій картці. Таке нарахування позивачу єдиного соціального внеску відповідачем здійснювалось виходячи з розміру мінімального страхового внеску на місяць, що узгоджується з наведеними вище нормою п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ.

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що вимога про сплату єдиного соціального внеску приймається лише на підставі документальної перевірки, за результатами якої складається акт та приймається рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», органи доходів і зборів зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону, а відповідно до ст.25 цього ж закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з вимогами п. 3 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Пунктом 4 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Із зазначеного слідує, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця борг з єдиного внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у справі Верховного Суду № 826/11623/16 від 11.09.2018.

У даному випадку, оскільки як було вже встановлено судом, позивач не подавав особисто звіти щодо нарахованих сум єдиного соціального внеску, не вів підприємницьку діяльність та в ході судового розгляду даної справи не підтвердив суду факти своєї зайнятості як найманим працівником, а також наявність у нього документів (первинних, бухгалтерських документів, тощо), що могли бути предметом перевірки органу ДФС з питання обчислення сум внеску, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо нарахування позивачу сум єдиного соціального внеску.

Також беручи до уваги обставину не сплати позивачем нарахованих йому відповідачем сум єдиного соціального внеску, суд вважає правомірними дії відповідача щодо формування на адресу позивача вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-141856-51 від 12.11.2018 на підставі даних інформаційної системи органу ДФС, а саме зворотного боку облікової картки платника єдиного соціального внеску - фізичної особи - підприємця.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні документальні докази, що спростовують правомірність сформованої відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-141856-51 від 12.11.2018.

В частині 2 ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень"

Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень"

Панова Г. В.