Справа № 418/3548/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року справа №418/3548/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Сіваченко І.В., суддів Геращенка І.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міловського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року у справі № 418/3548/20 за позовом ОСОБА_1 до в.о. начальника 1-ї групи ІПК ВІПС (тип А) ВПС «Мілове» ім. В.Банних капітана Франчук Тетяни Анатоліївни, Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса про скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до в.о. начальника 1-ї групи ІПК ВІПС (тип А) ВПС «Мілове» ім. В.Банних капітана Франчук Тетяни Анатоліївни (далі - відповідач-1), Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса (далі - відповідач-2), у якому просила суд скасувати постанову про адміністративне правопорушення № 000985 від 30.09.2020.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, постановою від 30.09.2020 її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень (далі - Спірна постанова). Зі змісту постанови вбачається, що 30 вересня 2020 о 09 годині 00 хвилин в пункті пропуску «Мілове» прикордонним нарядом «ПД» під час здійснення прикордонного контролю було встановлено, що 29.09.2020 о 23 годині через недіючий пункт пропуску «Успенка» вона незаконно перетнула Державний кордон України, чим порушила вимоги п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 № 815 «Про порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій», чим вчинила адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 204-2 КУпАП. Однак з правопорушенням вона не згодна, винесена постанова містить не достовірну інформацію, а саме постанова складалася у відділі прикордонної служби «Мілове» ім. В.Банних невідомою їй особою жіночої статі, яка пояснила її про внесення підпису в невідомих її документах і після цього її дозволять перетнути пункт пропуску через державний кордон України. Після того як вона поставила підпис, ця невідома особа видала їй документи, з якими вона ознайомилась вже після перетину пункту пропуску «Мілове». Виявилось, що це була постанова про накладання адміністративного стягнення № 000985 від 30.09.2020. В постанові зазначено про її щире каяття, але вона це заперечує, вона не знала, що складається постанова і не могла цього вказувати. Перед складанням постанови позивачу не були роз`яснені права, час для підготовки для звернення за правовою допомогою їй не надавався, зміст постанови не проголошувався, права роз`яснені вже після накладання адміністративного стягнення, що порушує її право на захист своїх прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Позивач наголосила, що Спірна постанова не містить посилання на належні та допустимі докази підтвердження не правомірного перетину державного кордону України з тимчасово-окупованої території України до Російської Федерації через тимчасово-непрацюючий пункт пропуску, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування наведені доводи, аналогічні тим, якими була мотивована позовна заява.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшла висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач у своєму адміністративному позові не заперечує того, що вона перетнула державний кордон України з Російською Федерацією через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Успенка». Під час спілкування з посадовою особою не виявила бажання користуватися юридичною допомогою адвоката, їй ніщо не заважало наполягати на своїх поясненнях і приєднати їх до матеріалів справи для подальшого прийняття рішення, яке б тягло за собою складання протоколу про адміністративне правопорушення, під час розгляду якого могла довести причину перетину кордону у тимчасово недіючому пункті пропуску.

Колегія суддів такі висновки вважає помилковими, виходячи з такого.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою місцевого суду від 12.10.2020 було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд на 26 жовтня 2020 року о 15 годині 00 хвилин.

Відповідно до протоколу судового засідання від 26 жовтня 2020 року, судове засідання було відкладено на 16 листопада 2020 року о 13 годині 45 хвилин, у зв`язку з неявкою відповідачів. Відомостей про вчасне та належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, яке було призначено на 26.10.2020, матеріали справи не містять.

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення повісток на судове засідання, призначене на 16 листопада 2020 року, вбачається, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду цієї справи, а саме повістки отримані 04 та 06 листопада 2020 року (а.с.25,27).

Відповідачем-1 також заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.22), в якому зазначалось про необхідність часу для підготовки відзиву на позовну заяву.

Водночас, на підтвердження позиції щодо правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-2 КУпАП відповідачами, які є суб`єктами владних повноважень, свою позицію суду не доведено та не обґрунтовано.

Жодного документу відповідачами до суду не направлялось.

Отже, відповідачами не доведено правомірність оскаржуваної постанови, тому вона підлягає скасуванню.

Враховуючи всі викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не було враховано всі необхідні обставини при розгляді справи, та оскільки висновки суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За матеріалами справи при зверненні до суду першої інстанції та апеляційної інстанції позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 1051,00 грн. (420,40+630,60).

Оскільки апеляційну скаргу позивача задоволено та скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене нове на його користь, то понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору мають бути присуджені на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

В постанові від 26.12.2019 в справі № 724/716/16 Верховний Суд сформулював правову позицію, згідно з якою відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у подібних до нинішньої справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222-1 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 204-2.

Отже, належним відповідачем в цій справі є Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, тому витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань саме цього органу.

Керуючись статтями 139, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 16 листопада 2020 року у справі № 418/3548/20 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення № 000985 від 30 вересня 2020 року, винесену начальником 1-ї групи ІПК ВІПС (тип А) ВПС «Мілове» ім. В. Банних капітаном Франчук Тетяною Анатоліївною відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 204-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса (93120, Луганська область, м. Лисичанськ, просп. Перемоги, 58, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання/перебування: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 1051,00 грн. (однієї тисячі п`ятдесят однієї гривні).

Повне судове рішення - 14 січня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді Т. Г. Гаврищук

І. В. Геращенко