Справа № 480/6449/20
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2021-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2021 року Справа №480/6449/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Глазька С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 3-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України імені Героя України Євгенія Пікуса про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до 3-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України імені Героя України Євгенія Пікуса (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними дії 3-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по дату звільнення;
- зобов`язати 3-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2012 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати 3-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 липня 2015 року по 18 червня 2019 року.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що до 18 червня 2019 року він проходив службу у Державній прикордонній службі України. За своєю посадою мав право на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, відповідно до ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 № 702 за кожен календарний рік з 2012 року по 2018 рік. На підставі наказу відповідача, позивача було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, однак, всупереч вимогам ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2012 року по 2018 рік. Також позивач зазначає, що під час проходження служби у період з 01 липня 2015 року по 18 червня 2019 року йому протиправно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. У зв`язку з викладеним, просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача, а також встановлено строк позивачу для подання відповіді на відзив, а відповідачу - заперечення на відповідь на відзив.
Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та зазначив, що позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі України. Наказом від 18.06.2019 №287-ОС «Про особовий склад» був звільнений та виключений зі списків особового складу на підставі п.п. «д» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність) без права носіння військової форми одягу. До 2018 року позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до послужного списку позивача, посади, які він займав до свого переведення до військової частини НОМЕР_1 , немає в переліку посад для надання додаткової відпустки, оскільки позивач не проходив військової служби у відділеннях інспекторів прикордонної служби, а перебував на посадах інспекторів прикордонної служби або молодших інспекторів прикордонної служби у відділах прикордонної служби. У зв`язку з прибуттям для подальшого проходження служби, наказом від 13.11.2018 №583-ОС, позивача призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії - номером обслуги 2 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби «Красна Талівка» І категорії (тип В). Наказом від 15.05.2019 №237-ОС позивача призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії - номером обслуги 1 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В), а наказом від 18.06.2019 №287-ОС звільнено з військової служби.
28.08.2019 особову справу позивача для обліку та зберігання було направлено до Глухівського районного комісаріату Сумської області. Відповідач зазначає, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 до 2018 року, а особову справу направлено на зберігання до військового комісаріату, у зв`язку з чим, інша інформація щодо проходження військової служби позивачем в Сумському прикордонному загоні в військовій частині НОМЕР_1 відсутня.
Також відповідач зазначив, що правомірно не нарахував грошову компенсацію за додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, оскільки абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки виплачується за одну додаткову відпустку на вибір, як передбачено ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Щодо індексації грошового забезпечення відповідач зазначив, що позивач проходив службу в військовій частині № НОМЕР_1 з 13.11.2018 по 18.06.2019. До 2018 року позивач проходив службу в інших військових частинах. Дані стосовно виплати індексації за період проходження служби позивачем в інших частинах у відповідача відсутні.
Зазначив, що Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса є неприбутковою організацією, яка фінансується з Державного бюджету України та здійснює свою діяльність у відповідності до Конституції України, Закону України «Про Державну прикордонну службу України» та інших нормативного-правових актів. Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та проводять фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
У зв`язку з відсутністю відповідних грошових асигнувань, індексація грошового забезпечення у період з грудня 2018 року по день звільнення позивача не проводилась.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що до 13 листопада 2018 року позивач проходив службу за контрактом у Сумському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, який пізніше перейменовано у 5 загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України без зміни нумерації військової частини.
13.11.2018 для подальшого проходження служби позивача переведено до 3-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України імені Героя України Євгенія Пікуса.
Наказом начальника 3-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18 червня 2019 року № 287-ОС позивача звільнено з військової служби.
Звертаючись до суду, позивач зазначає, що при звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, а саме не виплатив грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2012 по 2018 роки, а також індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 липня 2015 року по 18 червня 2019 року.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі - Закон).
Відповідно до ч. 4 ст. 10-1 Закону військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Відповідно до п.п 1, 11 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 р. N 702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо. Щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.
Відповідно до Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 року № 702 (далі - Перелік). Максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки складає 7 календарних днів.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у даній частині, відповідач зазначає, що наказом від 13.11.2018 №583-ОС у зв`язку з прибуттям для подальшого проходження служби позивача призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії - номером обслуги 2 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби «Красна Талівка» відділу прикордонної служби «Красна Талівка» І категорії (тип В), наказом від 15.05.2019 №237-ОС позивача призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії - номером обслуги 1 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В), а наказом від 18.06.2019 №287-ОС звільнено з військової служби. 28.08.2019 особову справу позивача для обліку та зберігання було направлено до Глухівського районного комісаріату Сумської області.
Відповідач зазначає, що оскільки позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 до 2018 року, а особову справу направлено на зберігання до військового комісаріату, інша інформація щодо проходження військової служби позивачем в Сумському прикордонному загоні (в тому числі, який період часу та на яких посадах він перебував, чи не користувався іншими додатковими відпустками і т.і.) у військовій частині НОМЕР_1 відсутня.
З метою з`ясування права позивача на спірну додаткову відпустку у період проходження служби у Сумському прикордонному загоні, суд надіслав відповідний запит до вказаного підрозділу.
На вказаний запит суду Сумський прикордонний загони надав довідку від 24.12.2020 №12/1352, у якій зазначено дані про використання позивачем днів щорічної додаткової відпустки військовослужбовцям за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за час проходження військової служби на відповідних посадах в Сумському прикордонному загоні за період з 2012 по 2018 рік.
Так, за 2012 рік позивачу надавалась відпустка у 2013 році. За час проходження служби у 2013-2018 роках відпустка не надавалась, невикористана відпустка становить 34 календарних дні, у тому числі: за час проходження служби у 2013 році 6 днів; за час проходження служби у 2014 році 6 днів; за час проходження служби у 2015 році 6 днів; за час проходження служби у 2016 році - 7 днів; за час проходження служби у 2017 році - 6 днів; за час проходження служби у 2018 році - 3 дні.
Також у вказаній довідці зазначено, що посади, на яких перебував військовослужбовець в період з 23.06.2018 по 12.11.2018, не входять до переліку військових посад, які дають право на цю відпустку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги у даній частині частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а саме, суд вважає за потрібне зобов`язати 3-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 34 календарні дні щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Щодо позовної вимоги позивача зобов`язати 3-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 липня 2015 року по 18 червня 2019 року, суд зазначає наступне.
У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Конституцією України (частина третя статті 43) встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).
Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.
Частиною 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частинами 2-3 вказаної статті передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (пункт 3 частини першої статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".
Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року N 9-рп/2013, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).
Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Ненарахування та невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі "Кечко проти України" висловив правову позицію, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.
У даному випадку позивач має право на індексацію грошового забезпечення та виплату належних йому сум, оскільки питання індексації заробітної плати врегульовано КЗпП, Законом України "Про оплату праці", Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення "Кечко проти України", "Сук проти України").
Як встановлено судом відповідно до листа Сумського прикордонного загону від 28.12.2020, згідно з межами фінансових ресурсів, виділених військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) згідно з бюджетними призначеннями за період з липня 2015 по лютий 2018 рік, коштів на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення передбачено не було, у зв`язку з чим вона не нараховувалась.
Однак, враховуючи відповідний обов`язок по нарахуванню та виплаті індексації, незалежно від наявності фінансових ресурсів та бюджетних призначень, ненарахування та невиплата позивачу суми індексації з липня 2015 по лютий 2018 рік є протиправною бездіяльністю з боку Сумського прикордонного загону в частині забезпечення належного рівня грошового забезпечення військовослужбовця, разом з тим, суд звертає увагу на те, що звільнення позивача з військової служби здійснювалось відповідачем під час проходження у нього позивачем служби, а тому саме у відповідача виник обов`язок нарахувати та виплатити вказану індексацію у день звільнення.
Щодо періоду з березня 2018 року по 18.06.2019, суд зазначає наступне.
У березні 2018 року відбулась зміна та підвищення посадових окладів для всіх військовослужбовців, та як наслідок встановлення базового місяця (постанова КМУ №704 від 30.08.2017). Розрахунок індексу споживчих цін (індекс споживчих цін за 2018 рік з офіційного сайту МінФіна України) до настання права на виплату індексації: квітень - листопад 2018 року: (1,008*1,000*1,000*0,993*1,000*1,019*1,017*1,014*100) = 1,051 - тобто 105,1 відсотка, що дає право позивачу на індексацію починаючи з грудня 2018 року.
Тобто за період квітень - листопад 2018 року грошове забезпечення позивача не підлягало індексації, у той же час за період з грудня 2018 року по 18.06.2019 (день звільнення) вказана індексація грошового забезпечення позивача підлягала проведенню, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині також підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги позивача визнати протиправною бездіяльність відповідача, суд зазначає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки не направлена на відновлення порушеного права позивача, у той час як відповідне відновлення порушених прав відбувається шляхом зобов`язання судом відповідача вчинити пені дії. Окрім того, суд звертає увагу, що невикористані дні додаткової відпустки були визначені судом за період проходження військової служби не у відповідача.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 та ч.3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Позивачем при подачі даної позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 1681,60 грн., що підтверджується копією квитанції №53 від 24.09.2020 (а.с.24).
Таким чином, позивачу підлягають відшкодуванню витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 840,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Щодо вимог позивача про відшкодування на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 2200,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).
З огляду на викладене, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходить зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин.
Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги №03-09/20 від 21.09.2020, укладений між позивачем та адвокатом Осьмаковим О.О., акт здачі-приймання робіт №10-09/20 від 21.09.2020 та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 21.09.20__ (рік не зазначено) про сплату 2200,00 грн.
Згідно із актом здачі-приймання робіт №10-09/20 від 21.09.2020, обсяг наданої правової допомоги становить: консультація усна 0,5 год. 100 грн., підготовка правової позиції 1,5 год. 300 грн., складання позовної заяви 3 год. 1800 грн. Загальна вартість послуг адвоката за цим актом складає 2200 грн. 00 коп.
Відповідач заперечуючи проти вищевказаних витрат, надав суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у якому зазначив, що позовна заява була перекопійована зі зразків позовів в мережі Інтернет, свою правову позицію або думку сформульовано не було, в позові була зроблена лише механічна робота по шаблонному позову, яка не має впливу на хід розгляду справи та не потребує спеціальних професійних навиків. У зв`язку з викладеним, відповідач просив зменшити розмір витрат на правову допомогу шляхом відмови у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу.
Проаналізувавши перелік виконаних робіт (послуг), складність і обсяг складених процесуальних документів, складність справи, предмет спору, та той факт, що позовна заява не має достатньої деталізації фактичних обставин та позовних вимог, що мало наслідком для суду додаткові процесуальні дії, а саме надсилання відповідних запитів як позивачу так іншим особам, також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а відтак тривалість часу, затраченого представником позивача на підготовку та складання позовної заяви є необґрунтовано надмірною, а також те, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надані послуги зводились виключно до надання послуги щодо підготовки позовної заяви, враховуючи критерії обґрунтованості та співмірності, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача частково, а саме в сумі 500,00 грн.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до 3-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України імені Героя України Євгенія Пікуса про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Зобов`язати 3-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 34 календарні дні щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2018 роки , виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язати 3-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з липня 2015 року по лютий 2018 року та з грудня 2018 року по 18.06.2019.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько