Справа № 160/10216/20
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
27.08.2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги сім`ї загиблого, та зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу сім`ї загиблого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 15.08.2017 року на каналізаційний насосній станції господарських побутових стоків стався тяжкий нещасний випадок на виробництві з працівником ОСОБА_2 , внаслідок отриманих пошкоджень працівник помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є дочкою загиблого, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. 22.11.2019 року позивач звернулась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області із заявою про призначення, перерахування та проведення одноразової допомоги та страхових виплат у зв`язку зі смертю потерпілого. Листом Нікопольського відділення від 26.06.2020 року позивачу було повідомлено про неможливість задоволення вимог, викладених у заяві. В листі було обґрунтовано лише неможливість призначення одноразової грошової допомоги як спадкоємцю особи, яка перебувала на утриманні загиблого, та щомісячних страхових виплат, що повинні бути виплачені матері позивача, жодних пояснень/аргументів, чому відповідач не призначає та не виплачує одноразову грошову допомогу сім`ї загиблого не наведено. Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк, протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли документи від позивача на виконання ухвали від 01.09.2020.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
31.12.2020 року засобами електронного зв`язку на електронну пошту суду та 05.01.2021 року засобами поштового зв`язку відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що довідкою №2830 від 22.11.2019 про останнє місце проживання померлого та осіб, які проживали й були зареєстровані з ним на день смерті, наданою до матеріалів справи позивачем в якості доказів, підтверджується лише факт реєстрації чотирьох осіб за однією адресою, навіть не зазначивши родинні стосунки з померлим. Вважаємо, що надана довідка не може бути належним доказом, який підтверджує всі необхідні умови (складові) поняття «сім`я» - спільне проживання, пов`язання спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, а тому зазначене у пункті 17 позову, при викладенні фактичних обставин справи, є безпідставним. Крім того, наведена, як приклад, судова практика у справі №200/1711 /20-а від 03.06.2020 не може вважатися аналогічною з цією справою, оскільки в ній вирішуються права і інтереси неповнолітньої дитини померлого батька. Стверджуючи у пункті 18 позову свою належність до сім`ї загиблого, позивач жодним чином не підтверджує свою належність до «членів сім`ї». Враховуючи відсутність необхідних документів, які б визначали право ОСОБА_1 на призначення одноразової допомоги у разі смерті загиблого батька, для прийняття рішення у формі постанови, як визначено статтею 44 Закону №1105, у Нікопольського відділення управління підстави були відсутні. Враховуючи викладене, право на страхові виплати в разі смерті потерпілого мала дружина загиблого та мати Позивачки - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до частини 10 статті 47 Закону №1105 належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. Але, у зв`язку з тим, що акт за формою Н-1 був складений 22.11.2019, а мати позивачки ОСОБА_3 , яка перебувала на утриманні померлого на виробництві, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто, до дати затвердження акту спеціального розслідування нещасного випадку, який є підставою для призначення страхових виплат, підстави для призначення позивачу страхових виплат відсутні. За відсутності сум страхових виплат, нарахованих за життя ОСОБА_3 , відсутня і сума заборгованості із страхових виплат за Фондом та відповідно і сума, яка б включалася до спадщини. Призначення страхових виплат в разі втрати годувальника, в разі смерті особи, яка мала на це право, тобто спадкоємцям, чинним законодавством не передбачено.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
15.08.2017 року на каналізаційний насосній станції господарських побутових стоків стався тяжкий нещасний випадок на виробництві з працівником ОСОБА_2 , внаслідок отриманих пошкоджень працівник помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .
22.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області із заявою про призначення, перерахування та проведення одноразової допомоги та страхових виплат у зв`язку зі смертю потерпілого, в якій просила:
- призначити їй одноразову допомогу у зв`язку з смертю потерпілого ОСОБА_2 в сумі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату;
- призначити їй як спадкоємцю ОСОБА_3 одноразову в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та щомісячні страхові виплати, належні моїй матері за період від 15.08.2017 до (12.05.2019 р.);
- надати їй сприяння у збиранні документів страхової справи та отримати документи, яких не вистачає для прийняття рішення, через відповідного страхового експерта Фонду.
В обгрунтування заяви позивачем зазначено наступне:
- ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , який загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 15 серпня 2017 року;
- з моменту смерті ОСОБА_2 від нещасного випадку на виробництві по сьогодні мені не призначалася і не виплачувалася така одноразова виплата;
- на момент нещасного випадку на утриманні потерпілого ОСОБА_2 перебувала мати позивача, ОСОБА_3 , яка померла через 1 рік 9 місяців після нещасного випадку (12.05.2019 р.);
- матері позивача жодні одноразові та страхові виплати не призначалися та не виплачувалися. У зв`язку з цим позивач, як її спадкоємець за законом, просить також призначити належну їй одноразову виплату в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, а також щомісячні страхові виплати, належні матері, за період від дати нещасного випадку до дати смерті матері (ч. 10 ст. 47 Закону).
28.11.2019 року відповідачем надано відповідь, оформлену листом №22.2-05/2988 від 28.11.2019 року, в якій зазначено, що у зв`язку з тим, що у наданому пакеті документів відсутній акт розслідування нещасного випадку форми Н-1/П, відділення Фонду не має підстав розглядати питання призначення вищезазначеної страхової виплати.
30.11.2019 року позивачем додано до заяви від 22.11.2019 року акт розслідування нещасного випадку форми форми Н-1/П.
26.02.2020 року відповідачем надано відповідь, оформлену листом №22.2-14/501 від 26.02.2020 року, в якій зазначено, що у зв`язку з тим, що акт за формою Н-1 був складений 22.11.2019, а мати позивачки ОСОБА_3 , яка перебувала на утриманні померлого на виробництві, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , страхові виплати їй не були призначені. За відсутності сум страхових виплат, нарахованих за життя ОСОБА_3 , відсутня і сума заборгованості із страхових виплат за Фондом та відповідно і сума, яка б включалася до спадщини. Призначення страхових виплати спадкоємцям не передбачено чинним законодавством.
Не погоджуючись з наданою відповіддю, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Судом встановлено, що спір стосується питання виплати одноразової допомоги сім`ї загиблого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
Суд надає правову оцінку саме вказаному питанню, порушеному позивачем в позовній заяві.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з п. 5.2.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджений постановою правління Фонду соціального страхування України 19.07.2018 № 11, на який посилається відповідач, право на страхові виплати в разі смерті потерпілого мають особи, визначені статтею 41 Закону.
При цьому, згідно з ч. 7 ст. 36 Закону № 1105 страхові виплати складаються із:
1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);
2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);
3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;
4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.
Однак, позивач просить призначити їй одноразову допомогу сім`ї потерпілого, а не страхову виплату членам сім`ї потерпілого та особам, які перебували на його утриманні.
Так, норма ч.6 ст. 42 Закону № 1105-XIV встановлює та розмежовує виплату одноразової допомоги в разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві, зокрема виплата одноразової допомоги сім`ї потерпілого, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та виплату одноразової допомоги кожній особі, яка перебувала на утриманні потерпілого, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
З позовної заяви вбачається, що позивач просить зобов`язати відповідача виплатити одноразову допомогу як члену сім`ї померлого ОСОБА_2 , що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка передбачена ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а тому для отримання вказаної допомоги позивачу достатньо бути членом сім`ї ОСОБА_2 .
На підтвердження права на виплату одноразову допомогу як члену сім`ї померлого ОСОБА_2 , позивачем надано як до суду так і до відповідача довідку №2830 від 22.11.2019 року про останнє проживання померлого та осіб, які проживали й були зареєстровані з ним на день смерті.
З вказаної довідки відомо, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 04.02.1991 року по 28.08.2017 року.
На день його смерті за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
В графі «родинні стосунки з померлим» відсутня інформація про ступінь споріднення.
Згідно статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Довідкою №2830 від 22.11.2019 року про останнє місце проживання померлого та осіб, які проживали й були зареєстровані з ним на день смерті, наданою до матеріалів справи позивачем в якості доказів, підтверджується лише факт реєстрації чотирьох осіб за однією адресою, навіть не зазначивши родинні стосунки з померлим.
Суд підтримує позицію відповідача, що надана довідка не може бути належним доказом, який підтверджує всі необхідні умови (складові) поняття «сім`я» - спільне проживання, пов`язання спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, а тому зазначене у пункті 17 позову, при викладенні фактичних обставин справи, є безпідставним.
Наведена позивачем, як приклад, судова практика у справі №200/1711/20-а від 03.06.2020 не може вважатися аналогічною з цією справою, оскільки в ній вирішуються права і інтереси неповнолітньої дитини померлого батька.
Стверджуючи у пункті 18 позову свою належність до сім`ї загиблого, позивач жодними належними доказами не підтверджує свою належність до членів сім`ї.
Відтак, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо непризначення та невиплати ОСОБА_1 одноразової допомоги сім`ї загиблого, оскільки позивачем належними засобами доказування не підтверджено відношення позивача до членів сім`ї загиблого ОСОБА_2 .
Стосовно твердження позивача про порушення процедури розгляду заяви про страхові виплати, судом не встановлено порушень розгляду, оскільки у відповідності до п. 1.4 Порядку №11 рішення про страхові виплати приймається начальником управління Фонду або за його письмовим дорученням начальником підпорядкованого відділення Фонду та оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах.
Копія постанови на вимогу надається потерпілому або особам, які мають право на страхові виплати у разі смерті потерпілого.
В даній нормі законодавцем встановлено вимогу саме щодо рішення про призначення страхової виплати. Оскільки відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні страхової виплати, судом не встановлено недотримання Порядку №11 щодо форми прийнятого рішення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач набуде права на призначення одноразової допомоги сім`ї загиблого лише у випадку підтвердження належними доказами статусу члену сім`ї загиблого.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не спростовують.
При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не надав, натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність свого рішення, чим спростував твердження позивача про порушення його прав та інтересів.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Підстави для вирішення питання розподілу судових витрат згідно з ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, з огляду на те, що позивачу відмовлено в задоволенні позову.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона