Справа № 640/24469/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року м. Київ № 640/24469/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

треті особи Верховний Суд,

Пенсійний фонд України

про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі- відповідач), треті особи: Верховний Суд, Пенсійний фонд України, в якому просить: відмову голови ліквідаційної комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у надані позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці для звернення до Пенсійного фонду України про перерахунок та виплату призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання відповідно до статусу судді Верховного Суду України визнати протиправною; зобов`язати Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ надати позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці відповідно до закріпленого за позивачем статусу судді Верховного Суду України для звернення до Пенсійного фонду України про перерахунок та виплату призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до закріпленого за позивачем статусу судді Верховного Суду України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Вищої ради юстиції від 19 грудня 2016 року його, позивача, звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відставку та призначено довічне грошове утримання.

19 квітня 2019 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з заявою про надання довідки до Пенсійного фонду України для нарахування та виплати довічного грошового утримання. Проте, листом від 25 червня 2019 року відповідач відмовив у видачі запитуваної довідки, оскільки чинним законодавством не передбачено перерахування довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням статусу судді Верховного Суду України. Позивач вказує, що така відмова є протиправною та суперечить нормам Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Пенсійний фонд України у письмових поясненнях заперечував проти задоволення позову та зазначив, що законодавець визначальною умовою для видачі довідки про розмір суддівської винагороди для перерахунку щомісячного грошового утримання судді вказує зміну розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідний посаді, а не набуття статусу судді як вказує позивач.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що для застосування частини 4 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII з метою перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які пішли у відставку до набрання чинності цим Законом, тобто до 30 вересня 2016 року, «відповідною» є посада судді, який працює в тому самому суді до проходження кваліфікаційного оцінювання та згідно з пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (стаття 133).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наказом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2010 року №136-к ОСОБА_1 обрано суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безстроково, зараховано до штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в порядку переведення із Верховного Суду України з 24 листопада 2010 року.

Відповідно до рішення Вищої ради юстиції від 19 грудня 2016 року №3271/0/15-16 та виданого на його підставі наказу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року № 1031 -К, ОСОБА_1 визнано звільненим з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19 грудня 2016 року у зв`язку із виходом у відставку.

19 квітня 2019 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з заявою про надання довідки до Пенсійного фонду України для нарахування та виплати довічного грошового утримання.

Листом від 25 червня 2019 року відповідач відмовив у видачі запитуваної довідки, оскільки чинним законодавством не передбачено перерахування довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням статусу судді Верховного Суду України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд дійшов таких висновків.

Згідно пункту 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI судді Верховного Суду України, переведені до вищих спеціалізованих судів чи інших судів загальної юрисдикції, прирівнюються за статусом, у тому числі за рівнем грошового, соціально-побутового забезпечення, до суддів Верховного Суду України.

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (далі - Закон № 192) вносилися зміни до низки законодавчих актів України та, зокрема, виключений розділ «Перехідні положення» із відповідними нормами щодо суддів Верховного Суду України.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 4 статті 142 Закону № 1402 закріплено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно з пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 p., №№ 41-45, ст. 529; 2015 p., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Відповідно до пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№ 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Гарантії незалежності суддів установлено у статтях 48 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII та Закону №1402-VIII, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Суд наголошує, що матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

У Рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

У Рішенні від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

Таким чином, право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).

Як зазначено вище, позивач звільнений з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відставку та йому призначено довічне грошове утримання як судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що не заперечується позивачем.

З огляду на те, що позивач вийшов у відставку з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та станом на час виходу позивача у відставку норми пункту 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI втратили чинність, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди для обчислення довічного грошового утримання позивача як судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відставці обраховується за нормами Закону №2453, що й було зроблено відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко