Справа № 640/9557/19
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 січня 2021 року

м. Київ

справа № 640/9557/19

адміністративне провадження № К/9901/36569/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 640/9557/19 за позовом ОСОБА_2 до Голови Верховної Ради України ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій Голови Верховної Ради України ОСОБА_3 щодо оголошення 17 травня 2019 року про припинення діяльності коаліції депутатських фракцій "Європейська Україна" у Верховній Раді восьмого скликання та зобов"язання Голову Верховної Ради України ОСОБА_3 спростувати на засіданні Верховної Ради інформацію про припинення діяльності коаліції депутатських фракцій "Європейська Україна" у Верховній Раді восьмого скликання та забезпечити офіційне опублікування такого спростування з дотриманням вимог Закону України "Про Регламент Верховної Ради України".

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Голови Верховної Ради України ОСОБА_3 щодо оголошення 17 травня 2019 року про припинення діяльності коаліції депутатських фракцій «Європейська Україна» у Верховній Раді восьмого скликання. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Голови Верховної Ради України задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено з підстав безпідставності заявлених позовних вимог, з огляду на відсутність порушення прав, свобод чи інтересів саме позивача оскаржуваними діями Голови Верховної Ради України ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваних дій на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтереси, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову; позивачем не визначено, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес. Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваних дій, оскільки вони не спричинили суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди, оскільки вони безпосередньо до нього не застосовуються.

Керуючись частиною 5 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року № 3262, згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень з`ясовано, що Верховний Суд ухвалою від 19 листопада 2020 року (справа № 640/9557/19, провадження № К/9901/30442/20), відповідно до статті 333 КАС України, відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 640/9557/19.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції особа, яка не брала участь у справі ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 328 КАС України, визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. У разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що особа, яка не брала участі у справі має право на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції за умови, що таким рішенням було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Аналіз матеріалів касаційної скарги свідчить про її невідповідність вимогам статті 330 КАС України.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України (у редакції Закону України від 15 січня 2020 року №460-IХ, якими внесено зміни щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду, що набрав чинності з 08.02.2020) підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, підставою касаційного оскарження скаржником, зокрема, зазначено пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України з посиланням на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

При цьому, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; 2) постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; 3) вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; 4) висновок, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми.

Крім того, обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Натомість, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник констатує, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи № 640/9557/19 послався на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 вересня 2020 року у справі № 420/6317/18 та від 04 березня 2020 року у справі № 823/1665/17.

Разом з тим, скаржник не зазначає а ні висновку Верховного Суду щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити а ні висновку, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми та щодо застосування якої саме норми права він вважає за необхідне відступити.

В цілому його доводи зводяться до опису встановлених судами у цій справі обставин та їх переоцінки, що виходить за межі повноважень касаційного суду.

При цьому, скаржник не наводить вмотивованих та обґрунтованих доводів щодо яких його прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року було вирішено питання за наслідками розгляду справи № 640/9557/19 за позовом ОСОБА_2 .

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що зі змісту рішення суду апеляційної інстанції слідує, що при ухваленні рішення у справі № 640/9557/19 колегією суддів Шостого апеляційного адміністративного суду було застосовано критерії щодо визначення змісту поняття «порушеного права», сформульовані Конституційним Судом України щодо тлумачення статті 55 Конституції України та висновки за результатом системного аналізу норм статті 55 Конституції та статей 2, 5 КАС України, які було застосовано і Верховним Судом при оцінці аргументів учасників та доводів касаційних скаргу у справах 420/6317/18 та № 823/1665/17. Судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосовані ці критерії під час оцінки наявності порушеного права у ОСОБА_2 відносно заявленого ним предмета спору.

Таким чином, викладені у касаційній скарзі доводи не відповідають вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, оскільки не містять передбачені статтею 328 цього Кодексу підстави, а мотивування касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права не мають правового підґрунтя та фактично свідчать про незгоду скаржника із наданою судом оцінкою доказів у справі.

Щодо посилання скаржника на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковими для скасування судових рішень, - пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує їх прийнятність виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, проте, за відсутності належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, ця умова не може бути перевірена.

Посилання скаржника на пункт другий частини другої статті 353 КАС України як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі, також не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку обставин, на які він посилається в обґрунтування такої підстави, із предметом доказування у справі, та причинно-наслідкового зв`язку із протиправністю оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Таким чином, зі змісту касаційної скарги слідує, що скаржником не конкретизовано щодо якої саме постанови Верховного Суду є необхідність відступити; не вказано щодо застосування якої саме норми права він вважає за необхідне відступити; не зазначено висновку Верховного Суду щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; не наведено висновку, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми. Не містить касаційна скарга і доводів, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки саме ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга піддягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 4 частини 5 статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 640/9557/19 за позовом ОСОБА_2 до Голови Верховної Ради України ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько