Справа № 460/4725/20
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2020 року м. Рівне №460/4725/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
доУправління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою суду від 01.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 20.07.2020 провадження у справі було зупинено, а ухвалою від 30.11.2020 поновлено.

За змістом позовної заяви, вимоги обґрунтовані тим, що позивач разом із своїми неповнолітніми дітьми проживає в населеному пункті, який віднесений до зони гарантованого добровільного відселення, а відтак з врахуванням вимог Закону України "Про Державний бюджет на 2008 рік" №107-VI від 28.12.2007, Закону України "Про Державний бюджет на 2014 рік" №719-VII від 16.01.2014 та рішень Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008, №6-р/2018 від 17.07.2018, має право на щомісячне отримання грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ від 28.02.1991. Крім того, вказує, що починаючи з 28 липня 2008 року має право на нарахування та щомісячну виплату на дитину, яка має інвалідність - ОСОБА_3 , мінімальної заробітної плати сім`ям на кожну дитину шкільного віку, яка стала інвалідом, - відповідно до пункту 8 частини першої статті 30 вищевказаного Закону. Також вказує, що має право на виплату допомоги сім`ям, що мають дітей віком від 7 до 16 років (учні до 18 років), які проживають на території радіоактивного забруднення у подвійному розмірі - згідно зі статтею 31 вищевказаного Закону та на виплату допомоги на оздоровлення дітям-інвалідам у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат - згідно зі статтею 48 вказаного Закону. Оскільки відповідач в добровільному порядку у такому розмірі зазначені види допомог не виплачує, просить покласти на нього такий обов`язок в судовому порядку. Крім того, позивач вказує на протиправність дій відповідача щодо не надання відповіді на її заяву.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду не подав.

Дослідженням письмових доказів по справі суд встановив, що позивач разом зі своїми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та проживають в населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.10-17).

Згідно висновків ЛКК та вкладки до посвідчення дитини, яка визнана інвалідом, інвалідність якої пов`язана з Чорнобильською катастрофою, ОСОБА_3 , є дитиною, що стала інвалідом внаслідок аварії на ЧАЕС у віці до 16 років (а.с.17-19).

Позивач 11.03.2020 звернулася із заявою до відповідача про нарахування і виплату грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, щомісячної виплати мінімальної заробітної плати сім`ям на кожну дитину шкільного віку, яка стала інвалідом, допомоги на оздоровлення дітям-інвалідам у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, а також про виплату вказаних допомог у подвійному розмірі.

Відповідь на заяву позивач не отримала, у зв`язку з чим звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі Закон №796-XII), який також створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, а також соціального захисту потерпілого населення.

Статтею 27 цього Закону передбачено, що до дітей, потерпілих від Чорнобильської катастрофи, належать неповнолітні діти, які:

1) евакуйовані із зони відчуження, у тому числі діти, які на момент евакуації знаходились у стані внутріутробного розвитку;

2) проживали на момент аварії чи прожили або постійно навчалися після аварії не менше одного року у зоні безумовного (обов`язкового) відселення;

3) проживали на момент аварії чи прожили або постійно навчалися після аварії не менше двох років у зоні гарантованого добровільного відселення;

4) проживали на момент аварії чи прожили або постійно навчалися після аварії не менше трьох років у зоні посиленого радіоекологічного контролю;

5) народились після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері мав підстави належати до категорії 1, 2 або 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, або народжені матір`ю, яка на час настання вагітності або під час

вагітності мала підстави належати до категорії 1, 2 або 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи;

6) хворі на рак щитовидної залози незалежно від дозиметричних показників, а також хворі на променеву хворобу;

7) одержали дозу опромінення щитовидної залози внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка перевищує рівні, встановлені Міністерством охорони здоров`я України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 30 Закону №796-XII (у редакції, чинній із 09 липня 2007 року), було передбачено, що потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надається така гарантована державою компенсація та пільга, як щомісячна виплата мінімальної заробітної плати сім`ям на кожну дитину шкільного віку, яка стала інвалідом або перебуває на диспансерному обліку по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також дітям шкільного віку, батьки яких стали інвалідами I або II групи чи померли внаслідок Чорнобильської катастрофи, замість виплати, передбаченої пунктом 6 цієї статті, якщо вказана дитина не перебуває на повному державному забезпеченні. Необхідність взяття дитини на такий диспансерний облік визначається лікарською консультаційною комісією.

Статтею 31 Закону №796-XII (у редакції, чинній із 09 липня 2007 року) було передбачено, що сім`ям, які що мають дітей віком від 7 до 16 років (учнів віком до 18 років) та проживають на територіях радіоактивного забруднення, допомога, передбачена чинним законодавством України, виплачується у подвійному розмірі.

Відповідно до положень статті 37 цього Закону (у редакції, чинній із 09 липня 2007 року) було передбачено, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в таких розмірах:

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 30 процентів від мінімальної заробітної плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - 40 процентів від мінімальної заробітної плати;

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - 50 процентів від мінімальної заробітної плати.

Перелік населених пунктів, жителям яких виплачується щомісячна грошова допомога, затверджується Кабінетом Міністрів України. Ця допомога виплачується щомісячно за місцем роботи, пенсіонерам - органами, які виплачують пенсію, непрацюючим громадянам - місцевими державними адміністраціями або виконавчими органами рад за місцем проживання.

Статтею 48 Закону №796-XII (у редакції, чинній із 09 липня 2007 року) було передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення дітям-інвалідам виплачується в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

В подальшому, дія вказаних та інших статей Закону №796-XII неодноразово обмежувалася законодавцем. Такі обмеження реалізовувалися Верховною Радою України у законах про Державний бюджет України, як шляхом викладення відповідних норм в іншій редакції, так і шляхом делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення порядку та розміру доплат, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету на відповідний календарний рік.

Так, підпунктом 5 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" №107-VI від 28.12.2007, текст пункту 8 частини першої статті 30 Закону №796-XII було викладено в новій редакції, відповідно до якої, потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надається такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, щомісячна виплата в порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України, сім`ям на кожну дитину шкільного віку, яка стала інвалідом або перебуває на диспансерному обліку по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також дітям шкільного віку, батьки яких стали інвалідами I або II групи чи померли внаслідок Чорнобильської катастрофи, замість виплати, передбаченої пунктом 6 цієї статті, якщо вказана дитина не перебуває на повному державному забезпеченні.

Відповідно до підпункту 6 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" №107-VI від 28.12.2007 статтю 31 Закону №796-XII виключено.

Також, підпунктом 8 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" №107-VI від 28.12.2007, текст статті 37 Закону №796-XII було викладено в новій редакції, за якою громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Ця допомога виплачується щомісячно органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" №107-VI від 28.12.2007, текст статті 48 Закону №796-XII було викладено в новій редакції, за якою одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008, положення пункту 28 розділу ІІ Закону №107-VI визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, з 22 травня 2008 року статті 30, 31, 37, 48 Закону №796-XII застосуються в редакції, що діяла до внесення змін Законом №107-VI.

Разом з тим, у 2012-2014 роках на підставі законів України про Державний бюджет України на відповідні роки норми і положення вищевказаних статей Закону №796-XII застосовувались у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Абзацом третім підпункту 6 та підпунктом 7 пункту 4 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VІІІ від 28.12.2014, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, пункт 8 частини першої статті 30, статті 31, 37 Закону №796-XII виключено.

Відповідно до підпункту 8 пункту 4 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VІІІ від 28.12.2014, статтю 48 Закону №796-XII викладено в новій редакції, за якою визначено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018, абзац 3 підпункту 6 та підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Таким чином, рішенням Конституційного Суду України з 17 липня 2018 року відновлено дію статей 30, 31 та 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII в попередній редакції, тобто в редакції, що діяла до внесення змін Законом №76-VІІІ від 28.12.2014.

Що ж стосується статті 48 Закону №796-XII, то вона залишилася викладеною в редакції Закону №76-VІІІ від 28.12.2014 з подальшими змінами за редакціями Законів №1339-VIII від 21.04.2016, №2082-VIII від 06.06.2017, відповідно до яких закріплено правило, що компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що позивач разом із своїми неповнолітніми дітьми проживає в населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а менший син позивача має інвалідність, яка пов`язана з аварією на ЧАЕС, то з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, тобто із 17 липня 2018 року, ОСОБА_1 має право на відновлення виплат передбачених статями 30 та 37 Закону №796-XII.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем не спростовано того факту, що позивач разом з неповнолітніми дітьми перебувають у нього на обліку, як отримувачі грошових виплат передбачених статтями 30 та 37 Закону №796-XII, як і не наведено жодних обставин, на підтвердження того, що вказані грошові допомоги мають виплачуватися позивачу за місцем роботи, чи за місцем отримання пенсії.

Також суд звертає увагу на те, що дана справа в частині застосування статті 37 Закону №796-XII є типовою, а відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених у рішенні від 21.01.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №240/4946/18, яка є зразковою, позивач, відповідно до рішення Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018 та статті 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 має право на нарахування та виплату з 17 липня 2018 року щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції від 09 липня 2007 року). При цьому у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VІІІ від 06.12.2016, яким на даний час установлено розрахункову величину в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення статті 37 Закону №796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають, а застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений на 01 січня календарного року.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000, незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України, зокрема, порядок його виконання, відповідні державні органи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, саме з 17.07.2018 відповідач повинен був відновити виплату позивачу та її дітям щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, та виплату позивачу щомісячної мінімальної заробітної плати на дитину шкільного віку, яка стала інвалідом по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи. Оскільки ж з вказаної дати відповідач зазначені щомісячні грошові допомоги не виплачував, то відповідні позовні вимоги підлягають до задоволення.

Але при цьому, відсутні підстави для виплати позивачу щомісячної мінімальної заробітної плати на дитину шкільного віку, яка стала інвалідом по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи з 28.07.2008, тобто з дати народження дитини, як з огляду на пряму вказівку відповідної правової норми про виплату саме на дитину шкільного віку, так і з огляду на те, що посвідчення дитини, яка визнана інвалідом, інвалідність якої пов`язана з Чорнобильською катастрофою оформлене 18.11.2016.

Таким чином вимоги позивача про зобов`язання відповідача проводити виплату позивачу та її дітям передбаченої статтею 37 Закону №796-XII щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства починаючи з 17.07.2018 підлягають до повного задоволення. Вимоги позивача про зобов`язання відповідача проводити виплату передбаченої статтею 30 Закону №796-XII щомісячної мінімальної заробітної плати на дитину шкільного віку, яка стала інвалідом по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи підлягають до часткового задоволення, а саме не з 28.07.2008, а з 17.07.2018.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача проводити виплату допомоги сім`ям, що мають дітей віком від 7 до 16 років (учні до 18 років), які проживають на території радіоактивного забруднення у подвійному розмірі - згідно зі статтею 31 Закону №796-XII та виплату допомоги на оздоровлення дітям-інвалідам у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат - згідно зі статтею 48 Закону №796-XII, то такі до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

Так, стаття 31 Закону №796-XII (у редакції, яка відновила дію за рішенням Конституційного Суду України з 17 липня 2018 року) передбачає, що сім`ям, які мають дітей шкільного віку (від 7 до 16 років та учні до 18 років) та які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбачена чинним законодавством України допомога, виплачується у подвійному розмірі.

Буквальний зміст цієї статті свідчить про те, що вона містить відсилочну до іншого законодавства норму, тобто передбачає подвоєння розміру допомоги, встановленої для певної категорії сім`ї, за умови, що така сім`я проживає на території радіоактивного забруднення.

Допомога на дітей віком до 16 років (учнів до 18 років) була передбачена главою 7 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" №2811-XII від 21.11.1992, у тій редакції, що діяла до 01.01.2002. В новій редакції згідно Закону №2334-III від 22.03.2001 допомога для сімей, які мають дітей такого віку, не передбачена.

Чинна редакція Закону №2811-XII не передбачає жодного виду грошових допомог для сімей, які мають дітей шкільного віку (від 7 до 16 років та учні до 18 років). Відсутній у чинному законодавстві України і будь-який інший нормативно-правовий акт, яким би передбачалася допомога для відповідної категорії сімей.

Відсутність розміру грошової допомоги для сімей, що мають дітей віком від 7 до 16 років (учнів до 18 років), унеможливлює її подвоєння через проживання такої сім`ї на території радіоактивного забруднення, а відтак відповідні позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Як вже було зауважено вище рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року підпункт 8 пункту 4 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VІІІ від 28.12.2014, яким статтю 48 Закону №796-XII викладено в новій редакції, неконституційним не визнавався.

Відповідно, стаття 48 Закону №796-XII залишилася викладеною в редакції Закону №76-VІІІ від 28.12.2014 з подальшими змінами за редакціями Законів №1339-VIII від 21.04.2016, №2082-VIII від 06.06.2017. В такій чинній редакції зазначена норма передбачає, зокрема, виплату дітям-інвалідам щорічної допомоги на оздоровлення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Доказів того, що така виплата здійснюється в іншому порядку і розмірах ніж передбачених Кабінетом Міністрів України позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно не підлягає до задоволення позовна вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу допомогу на оздоровлення дитині-інваліду у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з урахуванням проведених виплат.

Окремо суд зауважує на тому, що за частинами першою-другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, процесуальний закон у частині визначення строків звернення до суду не містить особливостей стосовно спорів у сфері соціального захисту, зокрема, тих, що стосуються регулярних (щомісячних тощо) виплат, які держава в особі її уповноважених суб`єктів владних повноважень з власної вини протягом тривалого часу не виплачувала такій фізичній особі або виплачувала у неповному розмірі.

Водночас право на соціальні виплати підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи соціального забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні соціальної виплати доти, доки право на таку виплату передбачено чинним законодавством України.

Протиправна невиплата або протиправне невідновлення виплати соціальної допомоги, яке сталося з вини держави в особі її компетентних органів може бути віднесене до триваючих правопорушень, оскільки суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) стосовно особи, чим порушує його/її право на соціальних захист.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Таким чином, норми статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку невиплатою періодичних соціальних виплат (або виплатою в неповному обсязі). Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми соціальної допомоги відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплата недоплаченої суми має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок щодо статей 122 та 123 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №815/1226/18) та постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року (справа №815/460/18).

З урахуванням вказаного вище, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Крім того, суд зазначає, що оскільки відповідачем у встановленому порядку не надано відповіді на заяву позивача, то позовна вимога про визнання таких дій протиправними підлягає до задоволення.

За усього наведеного вище, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

З врахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору в силу Закону, а доказів понесення інших витрат суду не надано, підстав для присудження відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судових витрат не має.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), до Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області (, вулиця Соборна, 23, селище міського типу Володимирець, Рівненська область, 34300) - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 11.03.2020.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 з 17.08.2018 щомісячно мінімальної заробітної плати на дитину шкільного віку, яка стала інвалідом по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи та щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбачених статями 30, 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з 17.08.2018 щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбачене статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації починаючи з 17.07.2018 нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 , як особі, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбачену статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991, у розмірі, що дорівнює 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації починаючи з 17.07.2018 нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячно мінімальну заробітну плату на ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - дитину шкільного віку, яка стала інвалідом по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка передбачена статтею 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991. В частині аналогічних вимог, які стосуються періоду з 28.07.2008 по 16.07.2018 відмовити.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації починаючи з 17.07.2018 нараховувати та виплачувати ОСОБА_2 , як особі, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбачену статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991, у розмірі, що дорівнює 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації починаючи з 17.07.2018 нараховувати та виплачувати ОСОБА_3 , як особі, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбачену статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991, у розмірі, що дорівнює 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.

В задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплатити передбачену статтею 31 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991, допомогу сім`ям, що мають дітей віком від 7 до 16 років (учні до 18 років), які проживають на території радіоактивного забруднення у подвійному розмірі та передбачену статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 допомогу на оздоровлення дітям-інвалідам у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з урахуванням проведених виплат, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 08 грудня 2020 року.

Суддя Н.В. Друзенко