Справа № 420/4232/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4232/20

Головуючий в І інстанції: Білостоцький О.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 05.10.2020 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, прокурора Одеської області Вихора Максима Анатольовича про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, зобов`язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури, прокурора Одеської області Вихора М.А. про визнання протиправним та скасування наказу прокуратури Одеської області №711к від 21 квітня 2020 року, визнання протиправними дій прокурора Одеської області Вихора М.А. щодо видачі наказу №711к від 21 квітня 2020 року; поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів у кримінальному проваджені та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року зупинено провадження в адміністративній справі №420/4232/20 на підставі п.3 ч.1 ст.236 КАС України до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі №3/116(20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ (зі змінами).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, оскільки не містить мотивів суду щодо наявності об`єктивної неможливості розгляду даної справи до ухвалення рішення у іншій справі. Апелянт посилався на те, що згідно постанови ВС від 12.12.2019 року у справі № 826/25204/15, зупинення провадження у справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадку, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи. В іншому випадку визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, згідно якої апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на те, що у межах спірних правовідносин позивача звільнено внаслідок застосування відповідачем положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-IX (зі змінами), питання щодо відповідності якого Конституції України перебуває наразі на розгляді Конституційного Суду України. Суд зазначив, що оскільки під час розгляду даної справи підлягають дослідженню обставини правомірності звільнення позивача з займаної посади на підставі норм вказаного Закону, конституційність якого підлягає перевірці Конституційним Судом України, в даному випадку є підстави для зупинення провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Вищевказана норма передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі неможливості її розгляду до вирішення іншої справи у взаємопов`язаному спорі, що розглядається іншим судом.

Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Слід зазначити, що за приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до вказаного принципу дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. <…> Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 826/25204/15 Верховний Суд вказував на те, що вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.

Також Верховний Суд зазначив, що зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи.

В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для зупинення провадження у справі. Взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі №910/12694/18.

У даній справі суд першої інстанції, зупиняючи провадження у справі, виходив із того, що в ході розгляду справи підлягають дослідженню обставини правомірності звільнення позивача з займаної посади на підставі норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ (зі змінами), тоді як відповідність його Конституції України підлягає перевірці Конституційним Судом України.

Однак, колегія суддів вважає, що ухвалюючи судове рішення про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції не обґрунтував наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду конституційного подання 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ (зі змінами) і предметом даного спору, не конкретизував, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції зазначеного подання. Також суд першої інстанції не обґрунтував, чому зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Крім того, колегія суддів вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував висновки Європейського Суду з прав людини, викладені, зокрема, у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96), згідно з якими «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків (див. Caillot v. France, № 36932/97, § 27, 4 червня 1999 року). Далі Суд знову зазначає, що працівник, який вважає, що роботодавець неправомірно відсторонив чи звільнив його, має важливий особистий інтерес до забезпечення швидкого судового розгляду питання законності цього заходу, оскільки трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, враховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування (див. рішення Obermeier v. Austria від 28 червня 1990 року, § 72, та рішення Caleffi v. Italy від 24 травня 1991 року, § 17)».

Тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання пункту 1 статті 6 Конвенції, згідно з яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, за відсутності дійсної об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, зупинення провадження у справі може призвести до безпідставного затягування розгляду справи та порушення прав позивача на своєчасний розгляд його справи судом.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає визначеним КАС України критеріям обґрунтованості, що свідчить про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при її постановленні.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи той факт, що судом першої інстанції, постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, колегія суддів приходить до висновку, про наявність підстав для її скасування, і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 236, 243, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року -скасувати.

Справу № 420/4232/20 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, прокурора Одеської області Вихора Максима Анатольовича про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, зобов`язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 14.01.2021 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька