Справа № 160/9323/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року Справа № 160/9323/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боженко Н.В.
11 серпня 2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати бездіяльність відповідача щодо вчинення дій щодо повернення помилково сплачених податків протиправною;
- зобов`язати відповідача вчинити активні дії щодо повернення помилково сплачених грошових коштів позивача та підготувати висновок про повернення помилково сплачених грошових коштів позивача в розмірі 15 974,08 грн. з відповідного бюджету, та подати його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів;
- зобов`язати відповідача враховувати сплачені штрафи за несвоєчасно подані декларації за півріччя 2017 р., півріччя 2018 р. та 3-й квартал 2019 р.;
- визнати Декларацію за 1 квартал 2019 р., як подану своєчасно.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/9323/20 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 р. позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки протягом десяти днів з дня отримання ухвали шляхом надання до суду:
1) позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог, передбачених статтею 160 Кодексу адміністративного судочинства України, з уточненням змісту позовних вимог;
2) примірників позовної заяви у новій редакції у відповідності до кількості учасників справи;
3) документу про сплату судового збору за подання адміністративного позову із однією позовною вимогою майнового характеру та чотирма позовними вимогами немайнового характеру у відповідності до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 840, 80 грн. або в іншому розмірі у випадку зміни розміру позовних вимог у відповідності до положень Закону України "Про судовий збір" за відповідними розрахунковими реквізитами для перерахування судового збору.
25 серпня 2020 р. на виконання вищезазначеної ухвали суду позивачем виправлено відповідні недоліки позовної заяви.
Так, ОСОБА_1 , зокрема, було надано до суду позовну заяву у новій в редакції, в якій позовні вимоги сформульовано наступним чином:
Зобов`язати Відповідача враховувати сплачені штрафи за несвоєчасно подані декларації за півріччя 2017р, півріччя 2018 р. та 3-й квартал 2019 р.
Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень ГУ ДПС у Дніпропетровські області протиправною та зобов`язати ГУ ДПС у Дніпропетровські області вчинити дії по визнанню декларації за 1 квартал 2019 р., як поданої своєчасно".
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/9323/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, а також ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
02.10.2020 року через систему «Електронний суд» позивачем надіслано відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач намагається повторно застосувати штрафні санкції, адже позивач вже сплатила штрафи за несвоєчасно подані декларації. Крім того, звертає увагу суду на те, що фактична сплата в межах виконавчого провадження відбулася 05.05.2020 року, а не як зазначено відповідачем 12.05.2020 року. Далі ці неправомірні дії потягнули нарахування пені у розмірі 676,06 грн від 15.05.2020 року.
Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 взято на облік у контролюючих органах як платника податку - 03.09.2013 р. та як платника єдиного внеску - 03.09.2013 р.
З матеріалів справи вбачається, що вищезазначена сума включає в собі наступні нарахування по єдиному внеску:
- переплата на 19.07.2018 року 990,00 грн.
- за ІІ квартал 2018 року по строку 19.07.2018 р. - 2 457,18 грн.;
- за ІІІ квартал 2018 року по строку 19.10.2018 р. - 2 457,18 грн.;
- за ІV квартал 2018 року по строку 21.01.2019 р. - 2 457,18 грн.;
- за І квартал 2019 року по строку 19.04.2019 р. - 2 754,18 грн.;
- за ІІ квартал 2019 року по строку 19.07.2019 р. - 2754,18 грн.;
- за ІІІ квартал 2019 року по строку 21.10.2019 р. - 2754,18 грн.;
Недоїмка на 31.12.2019 року становила 14 644,08 грн.
Платіжним дорученням від 20.01.2020 року було зараховано суму 2754,00 грн., таким чином недоїмка склала на 20.01.2020 року 11 890,08 грн.
Крім того, судом встановлено, що позивачем було здійснено погашення суми недоїмки з єдиного соціального внеску платіжними дорученнями від 20.01.2020 року на суму 2 754,00, 12.05.2020 року на суму 2078,12 грн та 14.05.2020 року зараховано стягнення в межах виконавчого провадження платіжним дорученням від 12.05.2020 року на суму 11 890,08 грн.
При цьому, судом вбачається, що зарахування коштів за вищезазначеними нарахуваннями здійснювалося позивачем на рахунок єдиного податку з фізичних осіб, а саме 12.07.2018 року у сумі 2 457,18 грн, 17.10.2018 року у сумі 2 457,18 грн, 23.01.2019 року у сумі 2 457,18 грн, 16.04.2019 року у сумі 2754,18 грн, 20.05.2020 року у сумі 2754,18 грн, 10.07.2019 року у сумі 2754,18 грн, 12.12.2019 року у сумі 2754,18 грн.
Таким чином, станом на момент звернення позивачем 13.05.2020 року до відповідача з заявою про повернення надмірно сплачених коштів, на рахунку з єдиного податку обліковувалася переплата у сумі 15 974,08 грн, про що свідчать відомості з інтегрованої картки платника податків.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням та відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
У відповідності до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010р. (далі - Закон №2464), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 р. (далі - Інструкція).
Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до зазначеної норми, позивач на момент виникнення спірних правовідносин був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Законом України від «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII 06.12.2016 р. (далі - Закон №1774) внесено зміни до Закону №2464, які набули чинності з 01.01.2017 р., зокрема, щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
При цьому, пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У пункті 5 частини 1 статті 1 Закону №2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно із ч. 5 ст. 8 Закону №2464, єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.
Статтею 6 Закону №2464 врегульовано права та обов`язки платника єдиного внеску, зокрема, відповідно до пункту 1 та 4 частини 2 платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів звіт, згідно з додатком 5 до цього Порядку (п. 10 розділу IV Порядку №435).
Відповідальним за правильність та достовірність заповнення звіту є страхувальник (п.16 розділу II Порядку №435).
За наведених обставин, згідно норм чинного законодавства, з набуттям чинності змін до Закону №2464 - з 01.01.2017 р., позивач повинен був сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску, незалежно він того чи отримував він дохід від своєї підприємницької діяльності.
Частиною 8 ст.9 Закону №2464 передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом, є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, є недоїмкою (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №2464).
Згідно із приписами частин 2, 3 статті 25 Закону №2464, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Частиною 12 статті 9 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
При цьому, відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону №2464 та до п.13 розд. VII Інструкції строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Згідно з пунктом 1 частини 10 статті 9 цього Закону днем сплати єдиного внеску вважається, у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.
Крім цього пунктом 22.4 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05 квітня 2001 року №2346-III визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу для платника вважається завершеним з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.
Пунктами ж 6 та 7 частини 1 статті 13 Закону №2464 передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску та застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом.
За змістом частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону №2464 на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу; орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків (до 01 січня 2015 року - 10 відсотків) своєчасно не сплачених сум.
В той же час податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном). Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок (частини 4 та 5 статті 45 Бюджетного кодексу України).
Розділом 1 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого Наказом Державного казначейства України 26 червня 2002 року №122 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 року за №594/6882 (далі - Положення), встановлено, що єдиний казначейський рахунок (далі - ЄКР) - це консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.
ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством (пункт 2.1 розділу 2 Положення).
За змістом розділу 3 Положення функціонування ЄКР забезпечує, зокрема, зарахування податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших надходжень, передбачених законодавством, до державного та місцевих бюджетів.
З аналізу вищенаведених норм права випливає, що позивач, як платник єдиного внеску зобов`язаний був своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, проте, позивачем здійснювалася сплата єдиного соціального внеску на рахунок єдиного податку, що підтверджується інтегрованою карткою платника податків.
Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що допущена ОСОБА_1 помилка не свідчить про несплату необхідної суми єдиного внеску у визначений законодавством строк та не спричинила настання жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави в цілому, оскільки страхові кошти в подальшому у будь-якому разі підлягали перерахуванню на єдиний казначейський рахунок. До того ж, згодом така помилка була виявлена платником, який вжив відповідні заходи щодо спрямування коштів за належністю.
За наведеного суд вважає, що здійснення помилки під час перерахування платником суми грошового зобов`язання з єдиного внеску у строк, встановлений Законом №2464, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова, а тому не може слугувати підставою для притягнення платника до відповідальності за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 року по справі №822/3323/17.
Щодо повернення надмірно сплачених коштів, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 14.1.115 статті 14 Податкового кодексу України надміру сплачені грошові зобов`язання - це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Відповідно до підпункту 17.1.10 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.
Порядок повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань встановлений статтею 43 Податкового кодексу України та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787.
Пунктом 43.1 статті 43 Податкового кодексу України встановлено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
Відповідно до пункту 43.3 статті 43 Податкового кодексу України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
Положеннями пунктів 43.4, 43.5 статті 43 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.
Контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митих політику.
Порядком про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (далі - Порядок), визначено алгоритм дій державних органів та їх взаємовідносини в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань.
Відповідно до пункту 3 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.
Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватися шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).
Пунктом 4 Порядку визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до державного бюджету платежів в іноземній валюті здійснюється у валюті платежу з валютних рахунків Казначейства, відкритих на ім`я Казначейства в банках, або у гривневому еквіваленті іноземної валюти, розрахованому за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату повернення коштів з бюджету, з відповідних рахунків за надходженнями, відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, про що платник зазначає у своїй заяві.
Згідно з пунктом 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Отже, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що необхідними умовами для повернення платнику податків суми надмірно/помилково сплачених сум грошових зобов`язань та пені є: 1) встановлений належним чином факт неналежного виконання платником податків вимог податкового законодавства стосовно своєчасного погашення суб`єктом господарювання податкових зобов`язань відбулось з вини контролюючого органу, що виключає протиправність діянь платника податку, та як наслідок, притягнення його до відповідальності (зокрема, шляхом нарахування пені за відсутності на те законодавчо передбачених підстав); 2) відсутність вини платника податків, як необхідної складової податкового правопорушення, що зумовило протиправність застосування штрафних (фінансових) санкцій спірними податковими повідомленнями-рішеннями; 3) подання платником податків заяви про таке повернення протягом 1095 днів від дня виникнення надміру сплаченої суми, але за умови наявності надміру сплаченої пені та відсутності податкового боргу.
З урахуванням викладеного, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 із дотриманням строків, встановлених законодавством, було подано відповідачу заяву про повернення надміру сплаченої суми єдиного податку.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про протиправність відмови про повернення помилково/надміру сплачених коштів, адже таке рішення відповідача не ґрунтується на вищезазначених нормах законодавства.
Так, відповідач безпідставно не підготував висновок про повернення відповідних сум та не направив його до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, згідно норм ст. 43 Податкового кодексу України.
Щодо вимог зобов`язати відповідача враховувати сплачені штрафи за несвоєчасно подані декларації за півріччя 2017р., півріччя 2018р. та 3-й квартал 2019р. та визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень ГУ ДПС у Дніпропетровські області протиправною та зобов`язати ГУ ДПС у Дніпропетровські області вчинити дії по визнанню декларації за 1 квартал 2019 р., як поданої своєчасно, суд зазначає, що до матеріалів справи будь-якого рішення щодо накладення штрафу за несвоєчасне подання декларацій не долучено. При цьому, в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, і потрібно враховувати, що суд не повинен вирішувати вимоги на майбутнє, а тому права позивача в цій частині не порушені, такі вимоги є передчасними, і відповідно задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд виходить наступного.
Відповідно частин 1, 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частин 3-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
В даному випадку, позивачем надано копію договору про надання юридичних послуг №04/08/2020 від 04.08.2020 року, укладеного між нею (Клієнт) та Адвокатським бюро «Середи» в особі генерального директора Артема Середи (Представник), відповідно до умов якого Представник приймає на себе обов`язок в інтересах і за рахунок Клієнта надати наступні юридичні послуг: підготувати позов до суду у зв`язку зі спором з ДПС у Дніпропетровській області. Клієнт зобов`язаний оплатити послуги та витрати Представника.
Крім того, позивачем надано акт виконаних робіт до Договору про надання юридичних послуг №04/08/2020 від 04.08.2020 року.
При цьому, суд зазначає, що cклад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Крім того, відповідачем були подані заперечення щодо відшкодувань витрат на правничу допомогу, в яких просив в задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 2599,00 грн відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що в Договорі про надання юридичних послуг не зазначено конкретний перелік послуг, умови та порядок оплати таких послуг. Також зазначає, що в акті не зазначено конкретну справу і не надано будь-якого обґрунтування витраченому часу на кожен вид робіт.
При цьому, суд критично ставиться до таких тверджень відповідача, адже вищенаведене спростовується змістом документів, які надані на підтвердження витрат на правничу допомогу, що містяться в матеріалах справи.
Таким чином, аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
За таких обставин, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача понесені фактичні витрати на правничу допомогу у розмірі 2599,00 грн., оскільки вказані витрати документально підтверджені.
Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовної заяви, на користь позивача необхідно стягнути пропорційно судові витрати в загальному розмірі 3401,50 грн., з них: судовий збір в сумі 2102,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1299,50 грн.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко