Справа № 140/16872/20
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2021-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року ЛуцькСправа № 140/16872/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство», Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» (далі ДП «Старовижівське лісове господарство», відповідач 1), Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства (далі відповідач 2) про визнання протиправною відмову у наданні достовірної, точної та повної інформації по питаннях запиту №2 від 30.11.2020; зобов`язання повторно розглянути та надати позивачу достовірну, точну та повну інформацію по питаннях запиту №2 від 30.11.2020 в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою належного громадського контролю за діяльністю постійних користувачів лісових ресурсів України позивач звернувся до Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства із письмовим запитом №2 про надання (доступу) до інформації. Проте, Волинське обласне управління лісового та мисливського господарства перенаправило даний запит керівникам державних лісогосподарських та лісомисливських підприємств Волинської області, як розпорядникам інформації. 08.12.2020 року позивач отримав від ДП «Старовижівське лісове господарство» письмову відмову у наданні запитуваної інформації, у зв`язку із тим, що відповідач не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної інформації.

У свою чергу, позивач не погоджується із мотивами відмови відповідача у наданні запитуваної інформації, оскільки ДП «Старовижівське лісове господарство» є розпорядником інформації, стосовно діяльності підприємства.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 заперечує наявність будь-якої протиправності в його діях щодо відмови у наданні інформації, оскільки в межах встановленого законодавством строку, заявникові була надана відповідь про об`єктивну неможливість у його задоволенні із відповідним обґрунтуванням. Представник відповідача 1 вказує, що на підприємстві функціонує Порядок розгляду запитів на публічну інформацію в ДП «Старовижівське лісове господарство». Згідно положень Порядку, якщо запит стосується інформації, яка в узагальненому та систематизованому вигляді в ДП «Старовижівське лісове господарство», або якою ДП «Старовижівське лісове господарство» як розпорядник не володіє, а для задоволення запиту необхідне створення нового документу, в тому числі шляхом аналітичної роботи, то в задоволені такого запиту може бути відмовлено.

Представник відповідача зазначає, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. При цьому, запитувана позивачем інформація міститься в багатьох документах в різних структурних підрозділах, може бути зібрана і надана із значними інтелектуальними зусиллями, у тому числі з проведенням додаткового змістового аналізу, а також така не існує у вигляді готового, зафіксованого продукту діяльності, а тому потребує утворення нового документа.

Також представник відповідача вказує, що позивач у своєму запиті не навів жодного обґрунтування того, що запитувана ним інформація становить суспільний інтерес.

Крім того, представник відповідача 1 зазначає, що інформація про реалізацію на торгах, яку позивач просив надати за його запитом, стосується підприємницької діяльності суб`єктів господарювання у межах конкретних господарських правовідносин та не є інформацією, яка становить суспільний інтерес, а отже відповідач не відповідає ознакам розпорядника публічної інформації у розумінні пункту 4 частини другої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VІ. При цьому, доводи позивача про те, що природні ресурси, а саме ліс, є об`єктами права власності Українського народу, не надають підстав вважати запитувану ним інформацію такою, що становить суспільний інтерес, оскільки запит охоплює певні питання, що мають суто комерційне цільове призначення, а не безпосередньо стосується прав громадян на користування природними ресурсами. Крім того, інформація, яку запитує позивач, передбачає поширення саме біржою, причому не будь-якої інформації, а конкретних аналітичних даних.

Враховуючи вищезазначене, представник відповідача 1 вважає, що ДП «Старовижівське лісове господарство» не є розпорядником публічної інформації у розумінні Закону №2939-VІ, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання повторно розглянути запит позивача та надати йому інформацію. З наведених підстав, представник відповідача 1 просив у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на позовну заяву від 05.01.2021, представник відповідача 2 заперечує наявність будь-якої протиправності в його діях щодо відмови у наданні інформації, оскільки в межах встановленого законодавством строку відповідачем запит позивача був спрямований для розгляду до підпорядкованих лісогосподарських підприємств області, про що був повідомлений позивач. Таким чином, на підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, ознаки неналежного розгляду відповідачем 2 запиту позивача про надання інформації відсутні, а тому у задоволенні позову просив відмовити.

У відповіді на відзив від 12.01.2020 позивач вважає, що відповідач є розпорядником запитуваної інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитувана інформація може бути предметом суспільного інтересу.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 30.11.2020 позивач звернувся до Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства з запитом №2 про надання (доступу) до інформації, у якому просив: 1. надати достовірну, точну та повну інформацію про те, на яких товарних біржах та/або інших електронних площадках (із зазначенням повної назви, коду ЄДРПОУ та адреси) було реалізовано та/або здійснюється та/або планує здійснюватися реалізація державними підприємствами лісових господарств Волинської області круглих лісоматеріалів хвойних порід, зокрема: породи «сосна», на І квартал 2021 року, класу якостей «А», «В», «C», «D» з деталізацією (у розрізі): - дати, часу та місця таких торгів деревиною, їх об`ємів, - даних бірж, на яких відбувалися/відбуваються/плануються торги, - об`ємів уже проданих лісоматеріалів за лотами, - кількості учасників щодо кожного лоту таких торгів, які уже відбулися, - стартових та кінцевих цін кожного лоту на таких електронних торгах, які уже відбулися. 2. Надати достовірну, точну та повну інформацію про те, які конкретно об`єми круглих лісоматеріалів хвойних порід (зокрема: породи «сосна») державними підприємствами лісового господарства Волинської області (в розрізі кожного класу якостей: «D», «C», «B») були продані (станом на день отримання цього Запиту) на кожній, окремо взятій, біржі (щодо кожних окремо взятих торгів), а в сукупності всіх торгів (додаткових торгів, квартальних торгів та інших торгів), які проводилися для реалізації продукції на І квартал 2021 року. Даний запит, листом від 03.12.2020 відповідачем 2 був перенаправлений до ДП «Старовижівське лісове господарство».

Листом від 08.12.2020 ДП «Старовижівське лісове господарство» у відповідь на даний запит повідомило позивача про об`єктивну неможливість щодо його задоволення, оскільки в силу функціональних обов`язків, як законодавчо встановлених, так і визначених Статутом, що затверджений наказом Державного агентства лісових ресурсів України №642 від 30.10.2007, підприємство не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної позивачем інформації.

Вважаючи протиправною відмову відповідача 1 у наданні інформації по вказаному запиту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положення статті 40 Конституції України гарантують кожній особі право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Із змісту запиту позивача слідує, що вони стосується доступу до публічної інформації.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (частини перша та друга статті 7 Закону №2657-XII).

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (частина перша статті 2 Закону №2939-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, приписи чинного законодавства надають будь-якій фізичній особі право звернутися до відповідного розпорядника публічної інформації із запитом про надання інформації.

Відповідно до положень статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з пунктом 2 статті 5 Закону України №2939-VI доступ до публічної інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію. Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених Законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №2939-VI).

Частиною п`ятою статті 6 Закону №2939-VI передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

У статті 13 Закону №2939-VІ закріплено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Частиною четвертою статті 13 Закону №2939-VI визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Така інформація є відкритою і розкривається необмеженому колу осіб.

Частинами першою та четвертою статті 20 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Як було встановлено судом, позивач звернувся до відповідача 2 із запитом про надання інформації, яка стосується реалізації деревини державними підприємствами лісового господарства Волинської області. У свою чергу, Волинське обласне управління лісового та мисливського господарства, перенаправило даний запит для розгляду до підпорядкованих лісогосподарських підприємств, в тому числі, і до ДП «Старовижівське лісове господарство». Тобто, Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, яке відповідно до Положення №394 від 12.11.2012 координує діяльність підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Держлісагенства України, при отриманні даного запиту було самостійно визначено належного розпорядника інформації.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Тобто, для визнання суб`єкта господарювання розпорядником публічної інформації в розумінні пункту 4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI він повинен відповідати одній з ознак: 1) займати домінуюче становище на ринку, яке, у свою чергу, визначається за Методикою визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженою розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05 березня 2002 року № 49-р, згідно із Законом України «Про захист економічної конкуренції»; 2) мати спеціальні або виключні права; 3) мати статус природної монополії у розумінні Закону України «Про природні монополії».

Статтею 1 Лісового кодексу України серед іншого визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно з частиною першою статті 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Відповідно до статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі мають: 1) право самостійно господарювати в лісах; 2) виключне право на заготівлю деревини; 3) право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації; 4) право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством; 5) право здійснювати відповідно до законодавства будівництво доріг, спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд, необхідних для ведення лісового господарства. Постійні лісокористувачі зобов`язані: 1) забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; 2) дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 3) вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; 4) вести первинний облік лісів; 5) дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 6) забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства; 8) забезпечувати безперешкодний доступ до об`єктів електромереж, інших інженерних споруд, які проходять через лісову ділянку, для їх обслуговування.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, слід дійти висновку про те, що державні лісогосподарські підприємства як постійні лісокористувачі наділені виключними повноваженнями на господарювання в лісах, які знаходяться на землях державної власності, заготівлю деревини та подальшу її реалізацію, а тому відповідно до пункту 4 частини першої статті 13 Закону №2939-VI є розпорядниками інформації.

Крім того, суд зазначає, що частиною першою статті 22 Закону №2939-VІ передбачено право розпорядника інформації відмовити в задоволенні запиту, якщо: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Тобто, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на отримання публічної інформації.

У свою чергу, відмовляючи позивачу у наданні відповіді на вказаний запит, ДП «Старовижівське лісове господарство» зазначило, що не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної ним інформації, тобто фактично відповідач 1 відмовив у наданні відповіді на вказаний запит на підставі пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2939-VІ. Разом з тим, суд зазначає, що у даному випадку необхідна наявність одночасно двох умов: у володінні розпорядника немає інформації та в нього немає обов`язку володіти такою інформацією. У свою чергу, якщо інформації немає, але розпорядник зобов`язаний нею володіти, то він повинен усунути порушення закону й вжити заходів для одержання (створення) запитуваної інформації (при цьому строк розгляду запиту може бути продовжено). А тому, враховуючи те, що ДП «Старовижівське лісове господарство» є розпорядником запитуваної позивачем інформації, твердження представника відповідача 1 про те, що ДП «Старовижівське лісове господарство» не є ні виготовлювачем, ні зберігачем запитуваної інформації є безпідставними.

Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача 1 про необґрунтованість та безпідставність посилання позивача на те, що запитувана інформація становить суспільний інтерес, оскільки відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі Закон № 2657) суспільно необхідною є інформація, яка є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. При цьому самого поняття «суспільний інтерес» чинним законодавством не визначено.

Але частина друга статті 29 Закону № 2657 зазначає, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

У свою чергу, Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначив, що інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє: 1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії; 2) з`ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа; 3) посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень; 4) дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ; 5) запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців; 6) захисту навколишнього середовища, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають; 7) виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам; 8) виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб; 9) інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо; 10) інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері; 11) викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників; 12) виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою; 13) інноваціям, науковим дослідженням; 14) економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям; 15) виявленню фактів введення громадськості в оману.

Також, Пленум Вищого адміністративного суду України, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, рекомендував до інформації, яка становить суспільний інтерес, відносити, зокрема, інформацію про використання природних ресурсів. Таким чином, зважаючи на те, що у даному випадку ДП «Старовижівське лісове господарство» є постійним користувачем лісами, які у свою чергу є національним багатством України, тому інформація про реалізацію деревини ДП «Старовижівське лісове господарство» становить суспільний інтерес.

Крім того, суд враховує, що Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Європейський суд з прав людини щодо статті 10 Конвенції зазначає, що ця стаття гарантує право громадськості бути «належним чином поінформованою» (справа Times v. United Kingdom (№ 1), 26 квітня 1979 року, § 66). У рішеннях із ряду інших справ (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, 25 червня 1992 року, § 63; v. Denmark, 23 вересня 1994 року, § 31; Media Group v. Ukraine, 29 березня 2005 року, § 38 та ін.) Європейський суд з прав людини зазначив, що громадськість має право отримувати інформацію та ідеї, що становлять суспільний інтерес.

Таким чином суд, з урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи, дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідач ДП «Старовижівське лісове господарство» виступає розпорядником інформації в розумінні пункту 4 частини другої статті 13 Закону №2939-VI, а запитувана позивачем інформація має статус публічної інформації.

Також суд звертає увагу, що відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 22 Закону №2939-VI у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі. Однак, оскаржувана відмова ДП «Старовижівське лісове господарство» в порушення вимог вказаної статті, не містить мотивованої підстави відмови та роз`яснення порядку оскарження даної відмови.

Отже, з наведених вище мотивів суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача 1 як розпорядника інформації щодо відмови в задоволенні запиту позивача на інформацію, у зв`язку із чим, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, позовні вимоги належить задовольнити частково шляхом визнання протиправними дій ДП «Старовижівське лісове господарство» щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запит №2 про надання (доступу) до інформації від 30 листопада 2020 року.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до запиту від 30.11.2020 позивач просив надати інформацію про реалізацію деревини усіма державними підприємствами лісового господарства Волинської області. Однак, зважаючи на те, що запит позивача Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства був перенаправлений до державних підприємств лісового господарства Волинської області, в тому числі і до ДП «Старовижівське лісове господарство», а також те, що відмову на запит позивача надано саме відповідачем 1, то позовні вимоги в частині зобов`язання повторно розглянути запит позивача належить задовольнити шляхом зобов`язання ДП «Старовижівське лісове господарство» повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання (доступ) до інформації від 30.11.2020 в частині реалізації лісоматеріалів хвойних порід ДП «Старовижівське лісове господарство», з урахуванням правової позиції, наданої судом у рішенні.

Також, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Крім того, відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений згідно з квитанцією від 09.12.2020 №16829 (а.с.5).

Крім того, зважаючи на відсутність документально підтверджених витрат позивача, понесених на професійну правову допомогу адвоката у сумі 5000,00 грн., питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запит №2 про надання (доступу) до інформації від 30 листопада 2020 року.

Зобов`язати Державне підприємство «Старовижівське лісове господарство» повторно розглянути запит ОСОБА_1 №2 про надання (доступ) до інформації від 30 листопада 2020 року в частині реалізації лісоматеріалів хвойних порід Державним підприємством «Старовижівське лісове господарство», з урахуванням правової позиції, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» (44401, Волинська область, смт. Стара Вижівка, вулиця Незалежності, 66, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко