Справа № 420/6392/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/6392/20
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.

суддів Єщенка О. В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі № 420/6392/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив :

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 124 від 02.07.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що подана заява відповідає критеріям щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, відповідачем протиправно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право ОСОБА_1 на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. При прийнятті рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, із якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 17 вересня 2020 року прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 124 від 02.07.2020 року прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а доводи позивача, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є необґрунтованими.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що його заява відповідає критеріям, які передбачені Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №2011/95/ЕС від 13.12.2011 року.

Позивач стверджує, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію по країні його належності, а надані ним докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу приписів пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин-суніт, місце народження - м. Конакрі, Гвінея, має неповну вищу освіту, яку здобув у Гвінеї (1994-2011 роках у школах «Матере», «Пример», коледжі, ліцеї та університеті) та частково в Україні (Одеська національна академія зв`язку ім. О.С Попова (2012-2013 роки), Університет (назву не пам`ятає) у місті Миколаїв (2016-2017 рр.), рідна мова французька (володіє російською). (а.с.72-74)

Відповідно до даних Анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 в`їхав на територію України легально у 2012 році. З території Гвінеї вибув 26.10.2012 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна) на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової візи серії НОМЕР_2 , пункт пропуску міжнародний аеропорт м. Одеси. (а.с.75)

08.10.2018 року, відбулося перше звернення позивача до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Requete a fin de reconnaitre la personne refugie ou comme telle qui a besoine dela protection supplementaire) (а.с.179-181) та отримана Довідка про звернення за захистом в Україні терміном дії до 08.11.2018 року (а.с.182-183).

Серед причин звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що його дядько ОСОБА_2 , був членом політичної партії «RPG» в 2016-2017 роках, якого партія влади звинуватила у розкраданні великої суми грошових коштів. Зі слів заявника його дядько покинув країну. Сідіб ОСОБА_3 зазначив, що не може повернутись у ОСОБА_4 , оскільки у разі повернення його заарештують для того, щоб до ОСОБА_4 повернувся його дядько.

11.10.2018 року, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2018OD0160, яким громадянину ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.217-222)

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 135 від 11.10.2018 року, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.227)

Не погодившись з вищеозначеним Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 135 від 11.10.2018 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою про скасування наказу та зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області розглянути його заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

11.06.2020 року, позивач повторно звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності з причин побоювання зазнати переслідування, не бажання повертатися на Батьківщину у зв`язку з фінансовими проблемами та через відсутність у Гвінеї близьких родичів.(а.с.42-44)

02.07.2020 року, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2020OD0057, яким позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.114-127)

02.07.2020 року, Головним управлінням ДМС в Одеській області видано Наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 124, яким громадянину Гвінеї ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.127)

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011року № 3671-VI (далі Закон України № 3671-VI).

Положеннями пунктів1 та 13 ст.1 Закону України № 3671-VI передбачено, що:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частинами 4, 6, 7 статті 8 Закону України № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Так, колегією суддів з`ясовано, що 08.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 135 від 11.10.2018 року ОСОБА_1 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з вищеозначеним Наказом № 135 від 11.10.2018 року, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою про його скасування та зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області розглянути його заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

У межах розгляду вказаної справи судами установлено, що вказані ОСОБА_1 причини небажання повернутися до країни громадянської належності не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Виїзд позивача з Гвінеї до України не пов`язаний з потребою у міжнародному захисті, а обумовлений виключно отриманням вищої освіти в Україні. Саме ж звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося після його відрахування з ВУЗу у Миколаєві, з тривалим зволіканням, за що позивача притягнуто до адміністративної відповідності згідно до ст.203 КУпАП.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України та порушення норм українського законодавства.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІI (зі змінами та доповненнями) встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно із приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 420/5709/18, встановлено обставини по суті спору, а саме відсутність обґрунтованих побоювань ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судом з`ясовано, що у заяві ОСОБА_1 від 11.06.2020 року наведено обставини, котрі раніше були предметом дослідження міграційною службою, та органами судової влади, водночас, нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернутися до Гвінеї, які б можливо було кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення до країни громадянської належності, позивачем не зазначено.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та зважаючи, що у заяві від 11.06.2020 року. Сідіб ОСОБА_3 не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також не наведено нових доказів, які б свідчили про утиски в країні походження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не досліджено інформацію по країні належності позивача. В рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року по даній справі зазначено, що аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті у контексті надання позивачеві додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі у країні громадянського походження.

Щодо посилань позивача на інформацію про країні походження, зокрема на сайт «ДСКЦ МИД России» суд першої інстанції зазначив, що дана інформація про криміногенну ситуацію у країні надається довідкою для Російських туристів, інша ж інформація не є актуальною, а посилання позивача на не офіційні Інтернет видання 2018-2019 років (www.ria.ru) не можуть слугували надійним джерелом інформації про ситуацію, яка склалася у Гвінеї.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції, в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, та не впливають на висновки суду, викладені в рішенні суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 242, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі № 420/6392/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач: Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Танасогло Т.М.