Справа № 200/7353/20-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року справа №200/7353/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М., секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., за участю представника позивача Самохвалов С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 р. у справі № 200/7353/20-а (головуючий І інстанції Молочна І.С.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольської міської ради (далі відповідача), в якому просив: визнати протиправною бездіяльності Маріупольської міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий №:01:002:0858) у АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га та передачі земельної ділянки у власність; зобов`язати Маріупольську міську раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий №:01:002:0858) у АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га та передати земельну ділянку у власність позивачу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Маріупольської міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий №:01:002:0858), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0800 га гр. ОСОБА_1 ; зобов`язав Маріупольську міську раду повторно розглянути питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий №:01:002:0858), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площа 0,0800 га гр. ОСОБА_1 та прийняти рішення відповідно до статті 118 Земельного кодексу України. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права просив, рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування скарги зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального жилого будівництва було погоджено у встановленому законодавством України порядку. Згідно з висновком державного експерту управління Держгеокадастру у Донецькій області Родька Н.А. від 24.04.2019р. № 4583/88-19 було надано позитивні висновки щодо землевпорядної документації проекту. Аналізуючи положення частини 9 статті 118 ЗК України, можна дійти до висновку, що у разі надання органу місцевого самоврядування погодженого у встановленому порядку проекту землеустрою, може бути прийнято тільки одне рішення, а саме затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність. Надання особою, яка бажає отримати у власність земельну ділянку, будь-яких інших документів, законодавством не передбачено. У відзиві відповідач не навів жодного заперечення проти самого проекту землеустрою, незгода стосувалося виключно наявності дискреційних повноважень у відповідача, який має виключне праве вирішувати питання надання у власність земельних ділянок. Отже, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального жилого будівництва було погоджено у встановленому законодавством України порядку, надані позитивні висновки державного експерту щодо землевпорядної документації, у відповідача у відзиві на позов відсутні заперечення щодо проекту землеустрою, законних підстав для не прийняття рішення про затвердження такого проекту у відповідача немає. Судом безпідставно не було враховано, що позивачем виконано всі умови для прийняття такого рішення, та відповідно відсутність у відповідача іншого обґрунтованого варіанта поведінки. Таким чином, єдиним ефективним способом захисту порушеного права позивача є не зобов`язання відповідача повторного розглянути проект землеустрою та прийняти рішення, а зобов`язання прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права просив, рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування скарги зазначено, що до Маріупольської міської ради, через центр надання адміністративних послуг надійшла заява ОСОБА_1 від 17.04.2020 про затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки. 04.05.2020 на офіційному сайті Маріупольської міської ради, з метою подальшого розгляду на сесії міської ради, опубліковано проект рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .Г. Маріупольська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування - виборчим органом, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення та який діє виключно в межах Конституції та Законів України. Для прийняття рішення Маріупольської міської ради з питань порядку денного, необхідна кількість голосів депутатів «За» складає більше половини від загального складу ради. Загальний склад Маріупольської міської ради VII скликання дорівнює 54 депутати. Таким чином, для прийняття рішення, голосів депутатів «За» необхідно 28 або більше. Маріупольською міської радою 25.06.2020 в ході сесії міської ради був розглянутий проект рішення міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За результатами розгляду проекту рішення міської ради та поіменного голосування по ньому, рішення радою не прийнято. Виходячи з вищезазначеного, Маріупольською міською радою вчинено усі дії, які передбачені ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Оскаржуване рішення суду надає певну вказівку дії депутатському корпусу Маріупольської міської ради, що не відповідає засадам розділу XI Конституції України, оскільки місцеве самоврядування є самостійно визначеним інститутом. Враховуючи вищенаведене, вказана позовна вимога не узгоджується з чинним законодавством України та не може бути задоволена судом.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував, доводи апеляційної скарги позивача підтримав.

Представник відповідача у судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

17.01.2019 ОСОБА_1 відповідно до договору на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 17.01.2019 замовив ФОП ОСОБА_2 виконати з дотриманням вимог законодавства проектно-вишукувальні роботи з розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , було подано на погодження до Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради.

Відповідач 03.05.2019 прийняв висновок №06-03-07/11175-05 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в якому повідомив, що земельна ділянка розміщується в зоні дії планувальних обмежень та у зв`язку з невідповідністю проекту землеустрою положень вимог законів та містобудівній документації, в частині п. 6.3.6, п.6.3.17, п.6.3.19 плану зонування території міста Маріуполь, погодження проекту землеустрою не визнав за можливим.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №200/8823/19-а визнано протиправним та скасовано висновок Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 03.05.2019 №06-03-07/11175-05 та зобов`язано Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради повторно розглянути Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та надати висновок про погодження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У вказаній частині щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

10.03.2020 Головним управлінням містобудування та архітектури Маріупольської міської ради на виконання вказаного судового рішення надано висновок №06-03-07/3904-05 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1

17.04.2020 погоджений проект землеустрою направлений позивачем до ЦНАП Маріупольської міської ради для передачі його на затвердження до Маріупольської міської ради та прийняття відповідного рішення про надання земельної ділянки у власність.

Виконавчий комітет Маріупольської міської ради листом від 29.07.2020 №17-20921-09 повідомив адвоката ОСОБА_4 , який здійснював представництво інтересів позивача, про те, що 25.06.2020 на сесії Маріупольської міської ради розглянуто питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 , проте рішення радою прийнято не було. Наведені обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією порядку денного сесії Маріупольської міської ради VІІ скликання від 25.06.2020 (а.с.136-137).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач за результатами розгляду поданого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не прийняв жодного з рішень, передбаченого статтею 118 Земельного кодексу України. Враховуючи правові приписи законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що порушене право позивача на отримання обґрунтованого рішення суб`єкта владних повноважень має бути відновлено шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення відповідно до статті 118 Земельного кодексу України за результатом розгляду наданого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та прийняти рішення відповідно до статті 118 Земельного кодексу України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом статті 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, визначені ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в України».

Відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з підпунктом г частини 1 статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. ч. 3-4 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

З наведеного випливає, що законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Так, згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 8 статті 118 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

За положенням частини 6 статті 186 Земельного кодексу України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно частини 1-2, 5, 6 статті 186-1 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Органи, зазначені в частинах 1 - 3 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Матеріали справи свідчать, що у відповідності до статті 118, 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки було погоджено.

Відповідно до частини 9 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Частиною 10 та 11 статті 118 Земельного кодексу України унормовано, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Системний аналіз наведених вище норм Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування визначений статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зобов`язаний розглянути проект та прийняти відповідне рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. При цьому, у разі оскарження відмови у затвердженні проекту або залишення заяви без розгляду, питання передачі земельної ділянки у власність вирішується у судовому порядку.

Як зазначив Верховний Суд у рішенні від 11.04.2018 року у справі №806/2208/17, для порівняння, у частині 9 статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання. У статті 118 ЗК України не визначено прямого обов`язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо.

Як зазначалось, позивачем оскаржується бездіяльність відповідача що полягає у не розгляді заяви позивача у межах встановленого строку та відповідно не прийняття одного з передбачених законодавством рішень.

Суд зазначає, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Суд звертає увагу, що виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку. У даному випадку, позивач, так і інші особи, мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі N 463/3375/15-а.

Разом з цим, матеріали справи свідчать, що фактично відповідачем будь-якого рішення передбаченого частиною 9 статті 118 ЗК України щодо затвердження або відмову у затвердженні погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, відповідно до звернення позивача, не прийнято. Так само, заява не залишена без розгляду.

Відсутність належним чином оформленого рішення, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

З урахуванням викладеного, оскільки дії та бездіяльність відповідача не може вважатися відмовою у затверджені погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а доказів прийняття відповідного рішення у межах встановленого ч. 9 ст. 118 ЗК України двотижневого строку матеріали справи не містять, суд дійшов до висновку, що у межах визначеного строку відповідачем не було розглянуто заяву позивача, у зв`язку з чим відповідачем при розгляді вказаної заяви допущена протиправна бездіяльність.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення N 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення N 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення N 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні N 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

У Постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі N 800/541/16, суд підкреслив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування».

Принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відтак, оскільки у межах спірних правовідносин відповідачем не було належним чином виконані своєї повноваження, а саме не забезпечено у межах встановленого строку прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу останньої у власність, суд, з урахування принципів розподілу влади та належного урядування приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 09.08.2018 за вх. № 55/01-22 та прийняти відповідне рішення у відповідності до вимог законодавства.

У контексті наведеного інша частина позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та прийняти останнім рішення, яким передати у власність позивачу вказану земельну ділянку є передчасною, адже, як вже зазначалось, за наслідками розгляду заяви позивача жодного рішення в установлений законом спосіб відповідачем не приймалось.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для не розгляду відповідачем заяви позивача про затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки у власність, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 р. у справі № 200/7353/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 р. у справі № 200/7353/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати підписання.

Судове рішення складено та підписано колегією суддів 13 січня 2021 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Геращенко

Г.М. Міронова